ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

16 квітня 2026 року	Справа №160/3032/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивачка просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерство оборони України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 в не повному обсязі;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерство оборони України виплачувати ОСОБА_1 як члену сім`ї (матері) зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 50% його грошового забезпечення, починаючи з 10.07.2025 року та враховуючи раніше виплачені суми;
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька її сина записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження. Син позивачки не перебуває у шлюбі та не має дітей. ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка структурно входить до складу та підпорядковується Військовій частині НОМЕР_1 та 10.07.2025 року зник безвісти під час виконання бойового завдання. Позивачка звернулась до Військової частини НОМЕР_1 з заявою щодо виплат грошових коштів у зв`язку зі зникненням безвісти сина, проте виплату їй було призначено в розмірі 25% від усіх видів грошового забезпечення зниклого безвісти сина, у зв`язку з тим, що відповідачем включено до кола отримувачів виплат грошового забезпечення особу - ОСОБА_4 , як батька зниклого безвісти ОСОБА_2 . Листом за вих. №1143/195-13 від 22.01.2026 року, яке по суті є відмовою у здійсненні нарахування в розмірі 50% грошового забезпечення зниклого безвісти сина, відповідач повідомив, що згідно зі свідоцтвом про народження військовослужбовця, у графі «батько» зазначена особа ОСОБА_4 . Незважаючи на те, що запис про батька був здійснений відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, на момент нарахування виплат вказана особа юридично вважається батьком військовослужбовця, оскільки відповідний запис є чинним і не скасований у встановленому законом порядку. Разом з тим у листі роз`яснено, що у разі, якщо особа, зазначена у свідоцтві про народження як батько, не є батьком військовослужбовця та була внесена до актового запису відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України формально, позивачка має право звернутися до суду з відповідною заявою для вирішення цього питання у судовому порядку. Позивачка категорично не погоджується з діями військової частини, вважає їх такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та порушують її право на належні виплати грошового забезпечення за зниклим безвісти сином, у зв`язку з чим була вимушена звернутися до суду. Наголошувала на тому, що згідно з частиною 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Отже, якщо батько дитини записаний згідно зі ст.135 Сімейного кодексу України, мати має право на отримання виплати, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року № 884 у повному обсязі. За таких обставин, на думку позивачки, хибним є твердження відповідача про те, що на момент нарахування виплати особа зазначена в свідоцтві про народження юридично вважається батьком військовослужбовця, оскільки відповідний запис є чинним і не скасований у встановленому законом порядку, адже запис про батька здійснено на підставі вимог чинного законодавства і не підлягає скасування.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 р. відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
До суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити у повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що командування Військової частини НОМЕР_1 у своїй діяльності, зважаючи на предмет позову, керується "Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтегрованих у нейтральних державах або зниклих безвісті" затвердженим постановою КМУ від 30 листопада 2016 р. № 884 (з внесеними змінами в редакції постанови КМУ від 15 квітня 2025 р. № 449). Зауважив, що на виконання наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцям, які мають статус безвісті зниклих, за листопад - грудень 2025 року та січень 2026 року, у зв`язку з відсутністю особистого розпорядження, встановлено такий розподіл коштів, належних військовослужбовцю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ): безвісти зниклому солдату ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частки; батьку безвісти зниклого - ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки; матері безвісти зниклого військовослужбовця - ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) у розмірі 1/4 частки. З часу подання заяви на рахунок позивачки перераховано по 29991,09 грн. щомісячно за жовтень, листопад, грудень 2025 року, а також 29694,38 грн. за січень 2026 року. У зв`язку з відсутністю особистого розпорядження безвісти зниклого військовослужбовця ОСОБА_2 і так як батьком ОСОБА_4 не подано відповідної заяви, кошти у розмірі 1/4 частки (частка батька) і 1/2 частки (частка безвісти зниклого солдата), було депоновано та перераховано на реєстраційний (спеціальний реєстраційний) рахунок, відкритий в органі Державної казначейської служби України Військовою частиною НОМЕР_1 (особистий рахунок НОМЕР_5 ).
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_6 , виданим 08.06.1983 року Інгулецьким відділом РАЦС м.Кривого Рогу. 
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00055513083 від 23.12.2025 року, відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: ОСОБА_4 , записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебуває у шлюбі та не має дітей, що не заперечується сторонами.
Відповідно до сповіщенням сім`ї №ГПП/6798 від 12.07.2025 року та витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (з основної діяльності) №165 від 29.07.2025 року, ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка структурно входить до складу та підпорядковується Військовій частині НОМЕР_1 та 10.07.2025 року зник безвісти під час виконання бойового завдання, поблизу населеного пункту Зелене Поле, Волноваського району, Донецької області. У зазначено вище наказі також зазначено, зникнення безвісти військовослужбовця солдата ОСОБА_2 вважати таким, що сталося під час бойових дій із забезпечення заходів із національної безпеки й оборони Батьківщини (захист Батьківщини) та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації на території Донецької області та пов`язане з виконанням військового обов`язку військової служби в Збройних Силах України, не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння.
ОСОБА_1 звернулась до Військової частини НОМЕР_1 з заявою щодо виплати їй грошових коштів у зв`язку зі зникненням безвісти сина. До заяви позивачкою було додано, зокрема, свідоцтво про народження ОСОБА_2 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, свідоцтво про одруження (на підтвердження зміни прізвища позивача), що не заперечується відповідачем.
Відповідно до відомостей, які містяться у довідці про нараховані та депоновані кошти військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус безвісти зниклий, на виконання наказів командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) про виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцям, які мають статус безвісті зниклих, за листопад - грудень 2025 року та січень 2026 року, у зв`язку з відсутністю особистого розпорядження, встановлено такий розподіл коштів, належних військовослужбовцю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ): безвісти зниклому солдату ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частки; батьку безвісти зниклого - ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки; матері безвісти зниклого військовослужбовця - ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) у розмірі 1/4 частки.
Отже, позивачці було фактично призначено виплату починаючи з жовтня 2025 року в розмірі 25% від усіх видів грошового забезпечення зниклого безвісти сина, у зв`язку з тим, що відповідачем включено до кола отримувачів виплат грошового забезпечення особу - ОСОБА_4 , як батька зниклого безвісти ОСОБА_2 .
Листом за вих. №1143/195-13 від 22.01.2026 року, Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивачку, що згідно зі свідоцтвом про народження військовослужбовця, у графі «батько» зазначена особа ОСОБА_4 . Незважаючи на те, що запис про батька був здійснений відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, на момент нарахування виплат вказана особа юридично вважається батьком військовослужбовця, оскільки відповідний запис є чинним і не скасований у встановленому законом порядку. У зв`язку з цим військова частина не має правових підстав для невключения зазначеної у свідоцтві про народження особи до кола отримувачів виплат або для припинення нарахування коштів на її користь. Разом з тим у вищезазначеному листі роз`яснено, що у разі, якщо позивачка вважає, що особа, зазначена у свідоцтві про народження як батько, не є батьком військовослужбовця та була внесена до актового запису відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України формально, вона маєте право звернутися до суду з відповідною заявою для вирішення цього питання у судовому порядку.
Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 в не повному обсязі, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до статті 2 Закону №2011-ХІІ (тут і надалі – в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частиною 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.
30 листопада 2016 року, відповідно до абзацу 1 частини 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ, була прийнята постанова Кабінету Міністрів України №884, якою затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі – Порядок №884). До наведеної постанови вносились зміни згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 103 від 30.01.2024 року, № 449 від 15.04.2025 року.
Пунктом 1 Порядку №884 (тут і надалі - в редакції чинній на момент виникнення у позивачки права на отримання частки грошового забезпечення її зниклого безвісти сина) цей Порядок, зокрема, визначає механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки, розвідувального органу Міноборони, розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі - військовослужбовці).
Відповідно до пункту 2 Порядку №884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно з пунктом 3 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). 
Пунктом 4 Порядку №884 визначено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення.
Рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам приймається на підставі:
документів, визначених у пункті 3 цього Порядку;
інформації, отриманої з державних реєстрів;
копії особистого розпорядження на випадок полону (за наявності).
Рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення у письмовій формі доводиться до відома заявника протягом 15 календарних днів з дня подання заяви про виплату з обов`язковим зазначенням підстави у разі відмови у такій виплаті.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам у разі:
подання заяви про виплату особами, не передбаченими в пункті 1 цього Порядку, а також визначеними особами, які мають (набули) громадянство Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або постійно проживають на території таких країн, або засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору;
подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку;
з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства.
У разі відсутності документів, визначених у пункті 3 цього Порядку, та для прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) отримує відповідні витяги з державних реєстрів щодо військовослужбовців та зазначених осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення у порядку, визначеному в пункті 6 цього Порядку.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам не позбавляє їх права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Відповідно до пункту 5 Порядку №884 виплата визначеним особам грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) щодо:
військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон або до дня їх звільнення з полону (дати складення актового запису про смерть) включно;
військовослужбовців, зниклих безвісти, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або дати складення актового запису про смерть включно.
В усіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовців із списків особового складу військової частини (установи, організації).
У разі коли заява про виплату надійшла до військової частини (установи, організації) до дня з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, або до дати складення актового запису про смерть, сума виплаченого визначеним особам грошового забезпечення в розмірах, які діяли на дату виплати згідно із законодавством, поверненню не підлягає.
Грошове забезпечення виплачується визначеним особам шляхом перерахування коштів уповноваженими органами на рахунки в банківських установах, зазначених у заявах про виплату.
Належне до виплати грошове забезпечення зберігається за визначеними особами в розмірах частки, встановленої відповідно до абзаців другого - четвертого пункту 6 цього Порядку, але не більше ніж до дня, визначеного в абзацах другому і третьому цього пункту.
Згідно з пунктом 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється:
особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям:
виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;
включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.
З вищевикладених норм права випливає висновок, що у разі зникнення безвісти військовослужбовця та за відсутності його особистого розпорядження на випадок полону, а також за відсутності підстав для відмови у виплаті грошового забезпечення, визначених пунктом 4 Порядку №884, виплата грошового забезпечення безвісти зниклого військовослужбовця здійснюється на підставі заяви на ім`я командира військової частини з дня зникнення безвісти членам його сім`ї, зокрема: дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Як встановлено з матеріалів справи, позивачці було фактично призначено виплату починаючи з жовтня 2025 року в розмірі 25% або 1/4 від усіх видів грошового забезпечення зниклого безвісти сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що відповідачем включено до кола отримувачів виплат грошового забезпечення особу - ОСОБА_4 , як батька зниклого безвісти ОСОБА_2 .
При цьому, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебуває у шлюбі та не має дітей, що не заперечується відповідачем, а отже питання щодо наявності інших членів сім`ї та осіб, які мають право на виплату частини грошового забезпечення ОСОБА_2 , окрім ОСОБА_4 , не є спірним у цій справі.
Судом встановлено, що лист за вих. №1143/195-13 від 22.01.2026 року, яким Військова частина НОМЕР_1 фактично відмовила позивачці у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення зниклого безвісті її сина у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення, не містить підстав для відмови, які наведені у пункті 4 Порядку №884, які є вичерпними і не підлягають розширеному тлумаченню відповідачем.
При цьому, підставою для відмови стало те, що оскільки запис про батька був здійснений відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, на момент нарахування виплат вказана особа юридично вважається батьком військовослужбовця, оскільки відповідний запис є чинним і не скасований у встановленому законом порядку. У зв`язку з цим відповідач вирішив, що він не має правових підстав для невключения зазначеної у свідоцтві про народження особи до кола отримувачів виплат або для припинення нарахування коштів на її користь. Разом з тим, у вищезазначеному листі також роз`яснено, що у разі, якщо позивачка вважає, що особа, зазначена у свідоцтві про народження як батько, не є батьком військовослужбовця та була внесена до актового запису відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України формально, вона маєте право звернутися до суду з відповідною заявою для вирішення цього питання у судовому порядку.
Наведені відповідачем підстави суд вважає необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що не відповідають приписам норм чинного законодавства, з огляду на наступне.
З витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00055513083 від 23.12.2025 року, судом встановлено, що відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: ОСОБА_4 , записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Суд наголошує, що стаття 135 Сімейного кодексу України має назву «Запис про батьків дитини, якщо батьківство, материнство не встановлене». 
Згідно приписів частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Отже, оскільки відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були внесені відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, такий запис свідчить про те, що батьківство відносно ОСОБА_2 , 11.04.1982 року не встановлено, запис про батька проведено за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записано за її вказівкою.
З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги відсутність інших осіб, які мають право на виплату частини грошового забезпечення ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами, суд дійшов висновку, що мати має право на отримання виплати, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 у повному обсязі, оскільки батько дитини записаний згідно зі ст.135 Сімейного кодексу України, тобто запис про батька дитини було здійснено за відсутності встановленого батьківства. 
Отже, дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 в не повному обсязі є протиправними, а позовні вимоги в цій частині знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
Щодо вимог позивачки зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплачувати ОСОБА_1 як члену сім`ї (матері) зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 50% його грошового забезпечення, починаючи з 10.07.2025 року та враховуючи раніше виплачені суми, суд зазначає наступне.
Відповідно до відомостей, які містяться у довідці про нараховані та депоновані кошти військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус безвісти зниклий, на виконання наказів командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) про виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцям, які мають статус безвісті зниклих, у зв`язку з відсутністю особистого розпорядження, встановлено такий розподіл коштів, належних військовослужбовцю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ): безвісти зниклому солдату ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частки; батьку безвісти зниклого - ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки; матері безвісти зниклого військовослужбовця - ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) у розмірі 1/4 частки. Грошове забезпечення належне військовослужбовцю ОСОБА_2 було нараховано та виплачено з часу подання заяви на рахунок матері у розмірі 1/4 частки за жовтень-грудень 2025 року та січень 2026 року, іншу частину коштів депоновано та перераховано на реєстраційний рахунок, відкритий в органі Державної казначейської служби України ВЧ НОМЕР_1 .
Тоді як, згідно з пунктом 3 Порядку №884 виплата грошового забезпечення військовослужбовця здійснюється з дня зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). 
Відповідно до сповіщенням сім`ї №ГПП/6798 від 12.07.2025 року та витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (з основної діяльності) №165 від 29.07.2025 року, ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка структурно входить до складу та підпорядковується Військовій частині НОМЕР_1 та 10.07.2025 року зник безвісти під час виконання бойового завдання, поблизу населеного пункту Зелене Поле, Волноваського району, Донецької області.
Отже, грошове забезпечення належне військовослужбовцю ОСОБА_2 , який вважається таким, що зник безвісти 10.07.2025 року, підлягає виплаті його матері починаючи з 10.07.2025 року у розмірі 50% його грошового забезпечення.
Водночас, грошове забезпечення належне військовослужбовцю ОСОБА_2 , згідно з наданою суду довідкою, було нараховано та виплачено позивачці лише за жовтень-грудень 2025 року та січень 2026 року та не у повному обсязі, що свідчить про порушення її прав, які підлягають захисту у судовому порядку.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи те, що завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, а відповідачем не доведено, що на момент розгляду справи нарахування та виплата грошового забезпечення безвісти зниклого ОСОБА_2 здійснюється його матері у порядку та розмірі визначеному чинним законодавством, належним способом захисту порушених прав позивачки суд вважає зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як члену сім`ї (матері) зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , 50% його грошового забезпечення, починаючи з 10.07.2025 року, з урахуванням раніше виплачених сум та обов`язкових платежів і зборів.
Інші доводи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 і ч.2 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на встановлені обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1064,96 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією квитанції ID; 0606-5591-1630-3723 від 09.02.2026 року.
Враховуючи те, що позовну заяву задоволено, понесені ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному обсязі, а саме у розмірі 1064,96 грн.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 в не повному обсязі.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як члену сім`ї (матері) зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , 50% його грошового забезпечення, починаючи з 10.07.2025 року, з урахуванням раніше виплачених сум та обов`язкових платежів і зборів.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) судовий збір у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн. 96 коп. 
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 16.04.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса