КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 372/5142/24 Головуючий у суді першої інстанції - Зінченко О.М. Номер провадження № 22-ц/824/4351/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зінченка О.М., у місті Обухів, у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення спільної часткової власності,-
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення спільної часткової власності, відповідно до якого просив суд: припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 з компенсацією вартості даної частки в розмірі 188 076, 00 грн, що була внесена ним та зберігається на депозитному рахунку суду; визнати за ним право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 51132995, загальною площею 34,9 кв. м, житловою площею 17,5 кв. м.; стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати в розмірі 50 000 грн, а саме: витрати з проведення оціночно-будівельного, будівельно-технічного судового дослідження в розмірі 20 000, 00 грн; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 54 000, 00 грн, витрати із сплати судового збору покласти на ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він має у приватній власності 5/6 частин права власності квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування від 28 червня 2023 року, посвідченого державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №649 та витягу з Державного реєстру речових прав індексний номер 337296644 дата формування 28 червня 2023 року. Іншого житлового майна у власності він не має. В селищі Глеваха винаймає квартиру разом зі своєю родиною, оскільки використовувати власну не має можливості.
Решта 1/6 частина вказаного нерухомого майна належить відповідачу ОСОБА_1 . У вказаній квартирі останній не зареєстрований, не проживає та не має на меті проживати.
Таким чином, об`єкт знаходиться у спільній частковій власності між ним (володіє 5/6 частками) та ОСОБА_1 (володіє 1/6 часткою цього об`єкту).
Однак, з моменту набуття квартири у спільну часткову власність, відповідач чинить перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належною йому 5/6 часткою у вказаній квартирі.
На його прохання щодо встановлення домовленостей про порядок володіння та користування майном відповідач не реагує та чинить подальші дії щодо обмеження його прав.
Щодо користування квартирою існують постійні конфлікти, які переростають у штовханину та бійки, вказане змушувало його звертатися із відповідними зверненням до Обухівського РУП ГУНП в Київській області. 
Однак, Обухівським РУП ГУНП у Київській області було повідомлено, що підстав для внесення відомостей, викладених у зверненні до ЄРДР не встановлено та усно рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства.
На даний час, в квартирі безкоштовно проживають тимчасово переселені особи, які не мають іншого житла та коштів оплачувати оренду квартири.
Сам відповідач комунальні платежі не оплачує.
З метою встановлення можливості здійснення виділу (поділу) спільного нерухомого майна, він звернувся до Українського незалежного інституту судових експертиз.
Висновком експерта від 27 серпня 2024 року № 357/07-2024 за результатами проведення оціночно-будівельного, будівельно-технічного дослідження встановлено, що з вимогами нормативних документів, розділити дану квартиру та виділити ОСОБА_3 ідеальну 5/6 частку квартири, виділити ідеальну 1/6 частку квартири ОСОБА_1 не вбачається за можливе.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено. 
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , з виплатою йому грошової компенсації вартості цієї частки в сумі 188076,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 188 076,00 грн в рахунок компенсації вартості його частки у спільному майні. Зараховано в рахунок сплати зазначеної суми коштів, грошові кошти внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок Обухівського районного суду Київської області в сумі 18 000,00 грн згідно платіжної інструкції №РРНС-КН95-Н73Н-5ААР від 19 вересня 2024 року та в сумі 170 076,00 грн згідно платіжної інструкції №46806156 від 19 вересня 2024 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи в сумі 20 000 грн та витрати на правову допомогу в сумі 54 000,00 грн, а всього 74 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1880,76 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі та призначити по справі судову товарознавчу експертизу.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач ніколи не пропонував відповідачу встановити порядок спільного використання квартирою. Навпаки, оскільки відповідач постійно проживав і проживає в місті Обухів, а позивач не має наміру тут проживати, відповідач запропонував позивачу викупити його частку в квартирі. Попередньо вони домовилися про вартість, однак дружина позивача повідомила, що ціна є надто низькою. 
Крім того, відповідач ніколи не влаштовував конфліктів ні з позивачем, ні з його дружиною. Також позивач намагається ввести в оману суд, стверджуючи, що відповідач не сплачує комунальні послуги. Після того, як відповідачу зателефонували з ПрАТ «Енергія» та повідомили про велику заборгованість за надані послуги, відповідач намагався це питання владнати з позивачем, однак отримав відмову. На теперішній час існує заборгованість за надані послуги перед ПрАТ «Енергія» у розмірі 40600,10 грн, заборгованість за послуги з управління багатоквартирним будинком перед ТОВ «Міський житловий центр» становить 5337,20 грн, заборгованість з централізованого водопостачання складає 5776,12 грн. 
Позивач без згоди відповідача здав спільну квартиру в оренду, отримує орендну плату, не сплачує комунальні платежі, а також не сплачує відповідачу його відсоток від отриманої орендної плати. 
Позивачем не доведено неможливості спільного проживання та користування квартирою за встановлених обставин. Відповідач не надає згоду на компенсацію частки вартості майна, а позбавлення права власності відповідача на частку майна завдасть шкоди його інтересам та членам його сім`ї. 
Вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, прийнявши квитанцію про внесення вартості 1/6 частки квартири на депозит суду після закриття підготовчого судового засідання.
Судом першої інстанції також не було встановлено безспірної вартості квартири АДРЕСА_1 .
Зазначає, що ОСОБА_1 очікує понести судові витрати у розмірі 52 821, 14 грн.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Сторони у справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 244-246) до суду апеляційної інстанції не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи з підстав, які могли бути визнані поважними не подали, тому колегія суддів з врахуванням положень передбачених ч. 2 ст. 372 ЦПК України дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи. 
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
З огляду на вказане, врахувавши передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду цієї справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатність наявних у справі матеріалів для її розгляду, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач ОСОБА_3 має у приватній власності 5/6 частин права власності квартири АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 має у приватній власності 1/6 частин права власності квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договору дарування від 28 червня 2023 року, посвідченого державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №649, Витягу з Державного реєстру речових прав індексний номер 337296644 дата формування 28 червня 2023 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна 395101375 (а.с. 9-12)
З листа начальника СВ Обухівського РУП підполковника поліції Ящука В. №6372/109/1009/04-2023 від 24 травня 2024 року вбачається, що ОСОБА_4 було повідомлено на її звернення щодо неправомірних дій з боку ОСОБА_1 щодо конфлікту з іншим співвласником, морального тиску на мешканців квартири, не вирішення питання з приводу розподілу майна, на час розгляду матеріалів, підстав для внесення вказаних відомостей до ЄРДР не встановлено (а.с.16).
Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження №357/07-2024 р. від 27 серпня 2024 року розділити квартиру АДРЕСА_1 та виділити ОСОБА_3 5/6 частин квартири та виділити ОСОБА_1 1/6 частину квартири не вбачається за можливе, оскільки неможливо влаштувати як мінімум дві ізольовані однокімнатні квартири (неможливо влаштувати два окремі входи до частин квартир, окремі приміщення кухні та санвузла, з прокладенням додаткових мереж інженерного забезпечення), які б відповідали вимогам діючих будівельних норм. Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та надати в користування ОСОБА_3 5/6 частин квартири та надати в користування ОСОБА_1 1/6 частину квартири не вбачається за можливе, оскільки неможливо надати в користування кожному співвласнику частку однієї житлової кімнати квартири, яка б відповідала вимогам діючих нормативно-правових актів. Виходячи з ринкової вартості 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 складає 188076,00 грн. Виходячи з ринкової вартості 5/6 частки квартири АДРЕСА_1 складає 940381,00 грн. (а.с. 32-60)
З копії довідки ПрАТ «Енергія» вбачається, що заборгованість за теплоенергію за адресою: АДРЕСА_2 станом на 01.02.2025 р. складає 40600,10 грн (а.с. 92).
Згідно копії довідки Обухівського водопровідно-каналізаційного підприємства №8/25 від 27 лютого 2025 року заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та послуги з централізованого водовідведення у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 складає 5776,12 грн (а.с. 93).
Станом на 27 лютого 2025 року заборгованість за адресою: АДРЕСА_2 перед ТОВ «Міський житловий центр» становить 5337,20 грн., що підтверджується копією довідки №136 від 27 лютого 2025 року (а.с.95).
Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що частка відповідача у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі; спільне володіння і користування майном є неможливим, припинення права власності відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що позивачем внесена на депозитний рахунок Обухівського районного суду Київської області грошова компенсація частки відповідача в праві спільної часткової власності у загальному розмірі 188 076,00 грн згідно платіжної інструкції №РРНС-КН95-Н73Н-5ААР від 19 вересня 2024 року в сумі 18000,00 грн та квитанції до платіжної інструкції №46806156 від 19 вересня 2025 року в сумі 170076,00 грн (а.с. 1, 31).
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У статті 316 ЦК Українипередбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У частині першій статті 317 ЦК Українипередбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 183 ЦК Україниподільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У статті 365 ЦК Українипередбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тобто стаття 365 ЦК Українипередбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи і технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року у справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року у справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16751/18.
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, від 10 грудня 2025 року у справі №466/2128/23, а також у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16, від 28 квітня 2025 року у справі № 464/2779/22. 
У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15 (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.
Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності.
Правомірність дій суду при встановленні вказаних вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципам об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову ОСОБА_3 необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є частка відповідача незначною і чи може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_1 , та факт попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачу справі ОСОБА_3 на підставі статті 365 ЦК Українипросив припинити право власності відповідача на 1/6 частку спірної квартири квартири АДРЕСА_1 , стягнувши з нього вартість такої частки, та визнати за ним право власності на 1/6 частку вказаного нерухомого майна.
Як на обґрунтування підстав позову посилався на те, що між співвласниками склалися неприязні стосунки, частка відповідача у спільному майні є незначною, виділ такої частки у натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив наявність передбачених пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 365 ЦК України підстав для припинення права відповідача на частку в спільному майні, оскільки така частка є незначною, не може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна, що свідчить про неподільність спірного нерухомого майна, а також встановив, що спільне володіння і користування майном є неможливим, у зв`язку з неприязними стосунками, які склалися між сторонами.
Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги також дійшов висновку, що припинення права власності відповідача на належну йому частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам а також врахував що, позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , у розмірі визначено висновком експерта №357/07-2024 від 27 серпня 2024 року у розмірі 188 076 грн, що відповідає реальній ринковій вартості 1/6 частки квартири. Ринкова вартість спірного об`єкта нерухомого майна не спростована іншими належними, достатніми та допустимими доказами.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої з огляду на таке.
У цій справі встановлено, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно має інше нерухоме майно є співвласником або власником: квартир АДРЕСА_3 ; квартири АДРЕСА_4 ; квартири АДРЕСА_5 ; будинку АДРЕСА_6 ; квартири АДРЕСА_7 ; квартири АДРЕСА_8 ; будинку АДРЕСА_9 ; квартири АДРЕСА_10 ; квартири АДРЕСА_11 ; будинку АДРЕСА_12 ; квартири АДРЕСА_13 ; та житлового будинку АДРЕСА_14 тобто фактично забезпечений житловим приміщенням для власного проживання.
При цьому, судом першої інстанцій обґрунтовано враховано те, що загальна площа квартири квартири АДРЕСА_1  становить 34,9 кв.м. житлова площа - 17,5 кв. м, відповідно 1/6 її частка, власником якої є відповідач, становить лише 5,8 кв. м загальної та 2,9 кв. м житлової площі. Виділення вказаної частки є не можливим. 
Водночас відповідачу на праві власності/співвласності належить значна частина нерухомого майна (квартир та житлових будинків), при цьому, частка позивача у спірній квартирі в п`ять разів більша за частку відповідача, а отже, припинення права власності ОСОБА_1 на 1/6 частку у спірній квартирі з виплатою грошової компенсації її частки не завдасть істотної шкоди його інтересам. 
За таких обставин суд першої інстанцій, належним чином дослідивши подані сторонами докази, встановивши обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки належна відповідачу частка у праві на квартиру не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, спільне володіння і користування майном його співвласниками є неможливим, а припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам такого співвласника, з огляду на факт попереднього внесення позивачами на депозитний рахунок суду вартості частки відповідача у спільному нерухомому майні, то наявні визначені частиною першою статті 365 ЦК Українипідстави для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників - позивачів.
Щодо заявленого апелянтом у справі клопотання про проведення у даній справі судової товарознавчої експертизи для визначення вартості квартири АДРЕСА_1 , то колегія суддів враховує наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 ( провадження № 14-123цс23) виклала правовий висновок : «Частинами другою, третьою статті 102 ЦПК України передбачено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
137. Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторони (сторона) не надали відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).
138. Згідно із частинами першою, п`ятою - сьомою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
139. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
140. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.
141. Подібні норми містяться й в інших процесуальних кодексах (Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України)).
142. Частина перша статті 1 Закону України "Про судову експертизу" визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
143. Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша статті 71 цього Закону).
144. Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.
145. Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке:
(1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;
(2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;
(3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;
(4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.
146. ЄСПЛ неодноразово вказував, що початок "вирішення спору" щодо своїх "прав та обов`язків цивільного характеру" пов`язується з поданням цивільного позову (рішення від 21 червня 2007 року у справі "Редька проти України" (Redka v. Ukraine), заява № 17788/02, від 10 грудня 2009 року у справі "Васильчук проти України" (Vasilchuk v. Ukraine), заява № 31387/05). 
147. Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (рішення ЄСПЛ від 01 березня 2018 року у справі "Літвінюк проти України" (Litvinyk v. Ukraine), заява № 55109/08).
148. Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.
149. Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, "підриває" конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права». 
З врахуванням викладеного висновку, а також зазначених в ньому норм процесуального права колегія суддів доходить висновку про залишення без задоволення заявленого клопотання, оскільки позивачем у відповідності до положень ст. 102, 103 106 ЦПК України перед звернення до суду із вказаним позовом було замовлено проведення будівельно-технічної, та оціночно-будівельної експертизи. Вказана експертиза була проведена судовим експертом Українського незалежного інституту судових експертиз. 
Висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи містить відомості про відомості передбачені ч.5 ст. 106 ЦПК України про те, що вказаний висновок виготовлений для подання до суду, а також про те, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку згідно до ст. 384 КК України (а.с. 33).
Натомість, відповідач у справі ОСОБА_1 , не погоджуючись із поданим позивачем у справі до суду першої інстанції вище вказаним висновком експерта, на спростування останнього подав Звіт про оцінку майна від 04 серпня 2025 року виконаного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_5 , який має сертифікат Фонду Державного майна України №396/2022 від 02 серпня 2022 року, в якому вартість спірної квартири визначені у розмірі 1617000 грн, а вартістю 1/6 частини вказаної квартири 269500 грн (а.с. 139). Однак колегія суддів, даючи оцінку вказаному звіту враховує, що як зазначено в даному звіті метою оцінки вказаного майна було - визначення ринкової вартості об`єкта нерухомого майна з метою обчислення доходу платника податку, а не для подачі до суду для вирішення судового спору. Крім того, вказаний звіт не містить попередження оцінювача із положенням визначеними ст. 384 КК України (а.с. 140). 
Враховуючи, що у вказаній справі стороною поданий висновок експерта, апелянтом у заявленому клопотання не наведено обставин передбачених ст. 113 ЦПК України для проведення додаткової експертизи, тому колегія суддів залишила подане клопотання без задоволення. 
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Крім того, колегія суддів враховує, що апелянт у справі, подаючи апеляційну скаргу не мотивував її не правильністю вирішення судом питання в частині розподілу судових витрат, рішення суду першої інстанції визнається законним та обґрунтованим, тому колегія суддів не вбачає підстав для їх перерозподілу. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення . 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Текст постанови складено 26 лютого 2026 року. 

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв