Справа № 346/1149/19
Провадження № 2/346/8/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 лютого 2026 р.	м. Коломия 	

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі: 
головуючої - судді Третьякової І.В.
за участю секретаря - Гжибовського А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконавчого комітету Коломийської міської ради в особі служби в справах дітей, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, земельної ділянки, автомашини, гаражу, - 
У С Т А Н О В И В:
Вимоги позивача.
14.03.2019р. ОСОБА_1 звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , в якому просила:
- встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_12 в період з 30 серпня 2006 року по 26 серпня 2008 року;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобілю «Форд Транзит» пасажирський, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований 04.04.2008 року 3-м МРВ ДАІ м. Коломия за ОСОБА_12 ; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину гаражу № НОМЕР_2 , що знаходиться в кооперативі «Слава» в м. Коломия по вул. Леонтовича, Івано-Франківської області;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 2610600000:26:001:0181, загальною площею 0,06 га., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить ОСОБА_12 на підставі державного акту на право власності серії ЯМ № 653889.

В обгрунтування своїх вимог позивач вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її чоловік ОСОБА_12 і після його смерті відкрилася спадщина щодо належного покійному майна. Спадщину після нього прийняла ОСОБА_1 та їхній спільний малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . До складу спадкової маси ввійшов житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який був збудований спадкодавцем у шлюбі з позивачем, а також гараж та автомобіль, які були придбані під час їхнього спільного проживання однією сім`єю. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 являються батьками покійного ОСОБА_12 , а ОСОБА_8 є його сином. Відповідачі також прийняти спадщину після смерті ОСОБА_12 та не визнають право позивача на половину вказаного майна як спільно набутого за час шлюбних відносин, а тому врегулювати спір в добровільному порядку ОСОБА_1 змоги немає. При цьому, нотаріус не вправі визначити обсяг спадкового майна, частки кожного з спадкоємців в спадковому майні і відповідно видати спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказані обставини спонукали ОСОБА_1 звернутися до суду. 
З приводу фактичних обставин спору, позивач зазначила, що в 2006 році вона познайомилася з ОСОБА_12 . На той час вона була вдовою та проживала разом зі своєю донькою в АДРЕСА_2 , в будинку своїх батьків. ОСОБА_12 також проживав у будинку своїх батьків в АДРЕСА_3 , але здійснював ремонт у квартирі своєї матері, розташованій по АДРЕСА_4 . Закінчивши ремонт у вказаному помешканні, ОСОБА_12 запропонував позивачу переїхати жити до нього і з серпня 2006 року вони стали проживати однією сім`єю. За спільні кошти ними було облаштовано умови для комфортного проживання в квартирі, придбано меблі в дитячу кімнату, в коридор, у вітальню; побутову техніку: холодильник, телевізор, а також постільні речі, ковдри, подушки, штори, тюлі, світильники та інше необхідні предмети домашнього вжитку. З серпня 2006 по серпень 2008 року вони проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, турбувалися один про одного, вели газом господарство, мали спільний побут та бюджет. У 2007 році за спільні кошти в Португалії чоловік придбав вантажний автомобіль, який був перегнаний в м. Коломия та переобладнаний в пасажирський. В квітні 2008р. транспортний засіб марки «Форд Транзит» пасажирський, д.н.з. НОМЕР_1 , був зареєстрований 3-м МРВ ДАІ м. Коломия за ОСОБА_12 . Також з метою зберігання даного автомобілю був придбаний гараж № НОМЕР_2 , в кооперативі «Слава», який знаходиться в м. Коломия по вул. Леонтовича. Позивач стверджує, що вказані цінні придбання були здійснені за спільні кошти її та ОСОБА_12 . Свій дохід вона отримувала від підприємницької діяльності, якою займалася з 2002 року, а саме роздрібною торгівлею продовольчими товарами, алкогольними напоями та тютюновими виробами, реалізацію яких здійснювала в орендованих магазинах «Спокуса», «Соломія», «Рукавичка». На той час за індивідуальними трудовими договорами на неї працювало від 7 (4 квартал 2006р.) до 28 осіб (2 квартал 2008р.) і вона отримувала значні прибутки. Також в спільний сімейний бюджет нею були внесені кошти в сумі 8500 грн., отримані від ЗАТ «ІНГО Україна» в якості страхового відшкодування. 26.08.2008р. відбулася реєстрація шлюбу між позивачем та ОСОБА_12 . В 2011 році у них народився син ОСОБА_13 . В 1999 році за договором купівлі-продажу ОСОБА_12 придбав земельну ділянку кадастровий номер № 2610600000:26:001:0181, загальною площею 0,06 га., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В 2008 році ОСОБА_12 отримав дозвіл на будівництво та будівельний паспорт на забудову. У шлюбі на вказаній земельній ділянці ними був побудований житловий будинок з господарською спорудою, право власності на які були зареєстровані за ОСОБА_12 в 2013 році. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_12 з 30 серпня 2006 року по 26 серпня 2008р. однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 26.08.2008р. по 10.07.2018р. в зареєстрованому шлюбі, позивач вважає, що їй належить половина вищезазначеного нерухомого та рухомого майна (житлового будинку, гаражу та автомобілю), а також 1/2 частка земельної ділянки за принципом єдиною юридичної долі з розміщеним на ній домоволодінням (т.1 а.с. 2-9).

Процесуальні дії та рішення у справі. 
Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Беркещук Б.Б. від 19.03.2019р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, земельної ділянки, автомашини, гаражу відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання (т.1 а.с. 77). 
Ухвалою від 21.10.2019р. до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_9 (т.1 а.с. 141).
Ухвалою від 19.11.2019р. підготовче провадження у справі було закрито та призначено її до розгляду по суті (т.1 а.с. 172). 
Ухвалою від 03.06.2020р. у справі було призначено судові оціночно-будівельну, оціночно-земельну та товарознавчу експертизи. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (т.1 а.с. 230-231). 
Ухвалою від 10.09.2020р. провадження у справі поновлено (т.2 а.с. 29). 
Ухвалою від 29.10.2020р. провадження у справі зупинено до залучення до участі в справі правонаступника померлих відповідачів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т.2 а.с. 45) 
Ухвалою від 22.03.2021р. провадження у справі поновлено (т.2 а.с. 48). 
Ухвалою від 13.04.2021р. витребувано у державного нотаріуса Коломийської міської державної нотаріальної контори копії спадкових справ заведених після смерті ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Коломия Івано-Франківської області, та ОСОБА_11 померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Коломия Івано-Франківської області, до дня смерті проживали за адресою АДРЕСА_3 ; витяг із Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ на підтвердження наявності чи відсутності спадкових справ стосовно спадкодавців ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т.2 а.с. 54).
Ухвалою від 25.05.2021р. залучено до участі в справі правонаступників відповідачів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 : - ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , законного представника неповнолітніх спадкоємців ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виконавчий комітет Коломийської міської ради в особі служби в справах дітей, як законного представника неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с. 90).
10.08.2021р. ОСОБА_14 подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі (т.2 а.с. 109-110).
Ухвалою від 21.07.2022р. провадження у справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача ОСОБА_14 (т.2 а.с. 199-200). 
Ухвалою від 23.03.2023р. провадження у справі поновлено (т.2 а.с. 206). 
Ухвалою від 19.06.2023р. витребувано у приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу Базюк Тамари Володимирівни належно засвідчену копію спадкової справи заведену після смерті ОСОБА_14 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 (т.2 а.с. 229).
Ухвалою від 01.08.2023р. залучено до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_14 : - ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законного представника неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 – опікуна ОСОБА_4 (т.3 а.с. 35-36). 
Розпорядженням керівника апарату Коломийського міськрайонного суду від 16.04.2025р. № 01-11/168/2025 прийнято рішення щодо здійснення з 14 квітня 2025р. повторного автоматизованого розподілу справ цивільного та адміністративного судочинства, які перебувають у провадженні судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Беркещук Б.Б. (т.3 а.с. 86).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2025р. головуючим суддею для розгляду даної справи було визначено суддю Третьякову І.В. (т.3 а.с. 87).
Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Третьякової І.В. від 06.05.2025р. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконавчого комітету Коломийської міської ради в особі служби в справах дітей, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, земельної ділянки, автомашини, гаражу прийнято до свого провадження та призначено перше судове засідання з викликом сторін (т.3 а.с. 88). 
Ухвалою від 14.07.2025р. витребувано у державного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. відомості про те, чи подавалися ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 та чи була прийнята ним спадщина (т.3 а.с. 111-112).

Розгляд справи.
Під головуванням судді Третьякової І.В. розгляд справи призначався на 05.06.2025р., 14.07.2025р., 18.09.2025р., 17.11.2025р., 26.12.2025р. Судові засідання відкладалися для надання сторонам можливості укласти мирову угоду (т.3 а.с. 100-101), у зв`язку з витребуванням доказів (т.3 а.с. 109), а також за клопотанням представника позивача (т.3 а.с. 118-119) та за клопотанням представника відповідача (т.3 а.с. 120, 122) 
В судове засідання, яке було призначено на 04.02.2026р. сторони та їхні представники, а також третя особа не з`явилися. 
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Волошанська О.І. 04.02.2026р. подала до суду письмове клопотання в якому просила розглянути дану цивільну справу за її та позивача відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі (т.3 а.с. 129).
Представник відповідача ОСОБА_8 – адвокат Святненко С.В. 03.02.2026р. подав до суду заяву в якій вказав, що відповідач ОСОБА_8 відповідно до ст. 206 ЦПК України повністю визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та не заперечує проти їхнього повного задоволення. Справу просив розглянути за відсутності його та ОСОБА_8 (т.3 а.с. 127-128).
Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 – адвокат Атаманюк В.М. 04.02.2026р. подав до суду письмове клопотання в якому вказав, що відповідачі, яких він представляє, повністю визнають позовні вимоги ОСОБА_1 та не заперечують проти встановлення факту проживання позивача з ОСОБА_12 в період з 30.08.2006р. по 26.08.2008р., а також визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку спірного нерухомого та рухомого майна. Справу просив розглянути за відсутності його та його довірителів (т.3 а.с. 130).
Третя особа ОСОБА_9 02.02.2026р. подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, жодних майнових претензій стосовно земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , вона не має. Підтверджує, що вказана ділянка була придбана ОСОБА_12 особисто, а тому не є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_12 , як колишнього подружжя. Зазначає, що з заявою про отримання свідоцтва про право на частку в майні колишнього подружжя до нотаріуса вона не зверталася, оскільки не вважає це своїм майном. Розгляд справи просила проводити за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. 
Згідно п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
В постанові від 25 травня 2022 року по справі № 675/2136/19 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Таким чином, з`ясувавши позицію сторін та третьої особи щодо суті спору, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд прийшов до наступного висновку.

Фактичні обставини справи. 
Відповідно до Держаного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 653889, виданому на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.1999р. №Д-493, ОСОБА_12 належала земельна ділянка площею 0,0600 га., розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. (т.1 а.с. 28). 
20 жовтня 2008 р. Відділом архітектури і містобудування Коломийського міськвиконкому Івано-Франківської області було видано ОСОБА_12 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_1 , а також складено Акт виносу в натуру осей розбивки будівель (т.1 а.с. 39, 40).
Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.05.2013р. підтверджується, що ОСОБА_12 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарською спорудою загальною площею 177,3 кв.м., житловою – 90,3 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 . Право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_12 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.05.2013р. (т.1 а.с. 31, 32). 
Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.03.2008р. підтверджується належність ОСОБА_12 на праві приватної власності гаражу АДРЕСА_5 . Право власності за ОСОБА_12 на гараж зареєстровано в Коломийському МБТІ 23.03.2208р. (т.1 а.с. 16, 17). 
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 за ОСОБА_12 04.04.2008 року був зареєстрований транспортний засіб «Форд Транзит» пасажирський, державний номерний знак НОМЕР_1 (т.1 а.с. 15).
Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 536233, ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП з 11.11.2002р. Витягом з ЄДРПОУ підтверджується, що основним видом її діяльності є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. КВЕД 47.11. (т.1 а.с. 18, 19).
Відповідно до акту №470/171/2707300524 від 04.12.2009р. вбачається, що за результатом проведеної документальної виїзної планової перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єкта підприємницької діяльності – ФОП ОСОБА_1 за період з 01.10.2006р. по 30.09.2009р. було встановлено, що остання здійснює свою господарську діяльність в магазинах: «Рукавичка», « ОСОБА_15 », « ІНФОРМАЦІЯ_12 », розміщених в м. Коломия, які перебувають в оренді. У період з 01.10.2006р. по 30.09.2009р. у підприємця згідно індивідуальних трудових договорів працювало послідовно 28 найманих працівників. За період з 01.01.2007р. по ІІІ квартал 2009р. ФОП ОСОБА_1 задекларовано сукупний валовий дохід (обсяг виручки) в розмірі 1538911,00 грн. (т.1 а.с. 21-24) 
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.2007р., неповнолітня ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_13 отримала у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_17 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_14 8500,00 грн. страхового відшкодування в ЗАТ акціонерній страховій компанії «ІНГО Україна», які належали спадкодавцю на підставі довідки ЗАТ АСК «ІНГО Україна» №2743 від 27.12.2006р. (т.1 а.с. 25) 
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї Коломийського міськрайонного управління юстиції 26 серпня 2008 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_18 , актовий запис № 371. Прізвище дружини змінено на « ОСОБА_19 » (т.1 а.с. 26).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 являються батьками неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 27). 
Свідоцтвом про смерть № НОМЕР_6 , виданим 13.07.2018р. Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Лісабон Португалія, з апостилем та перекладом з португальської на українську мову якого долучено до матеріалів справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_15 в м. Сантарем округу Сантарем Португалія у віці 46 років помер ОСОБА_20 (т. 1 а.с. 10-13). 
Після його смерті відкрилася спадщина на належне покійному майно. 
З матеріалів спадкової справи №230/2018, копія якої була надана на запит суду, вбачається, що після смерті ОСОБА_12 з заявами про прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т.1 а.с. 119-131).
В листі державного нотаріуса Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. від 06.03.2019р. № 192/02-14 вказано, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_12 є дружина ОСОБА_1 , малолітній син ОСОБА_6 , син ОСОБА_8 , батько ОСОБА_10 , мати ОСОБА_11 . До спадкового майна входить: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка, що знаходяться в АДРЕСА_1 , автомобіль «Форд Транзит» пасажирський, гараж НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Слава» м. Коломия, квартира АДРЕСА_6 . Спадкоємиця ОСОБА_1 стверджує про те, що зазначене спадкове майно, крім квартири (яка є особистою власністю спадкодавця) є спільним сумісним майном, а тому вона має намір звертатися до суду про виділ її частки у спільному майні подружжя та про визнання за нею права власності на 1/2 частку майна, придбаного за час проживання з спадкодавцем однією сім`єю. Оскільки нотаріусом неможливо визначити обсяг спадкового майна і частки кожного з спадкоємців в даному майні, нотаріус просив звертатися з даним питанням до суду (т.1 а.с. 14). 

Застосовані норми права та висновки суду. 
У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
В постанові від 17.10.2018р. по справі 587/302/16, Верховний Суд зазначив, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Однак, відповідно до висновку постанови Верховного Суду від 07.12.2020 у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20) належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного з «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання як рухомого, так і нерухомого майна (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділове та особисте листування, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком і дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. 
При цьому, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може достовірно свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Отже, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, — для відхилення його заперечень проти позову.
В даній справі зібраними доказами позивачем було доведено, що в серпні 2008 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 та змінила своє дошлюбне прізвище з « ОСОБА_21 » на « ОСОБА_19 ». В 2011 році у них народився син ОСОБА_13 . В підтвердження факту проживання з ОСОБА_12 однією сім`єю, як чолові та жінка до реєстрації шлюбу, позивач надала копії розрахункової книжки № НОМЕР_7 по оплаті за надання послуг водопостачання та водовідведення та копії абонентської книжки з розрахунку за газ №91699 по квартирі АДРЕСА_6 . Записи у вказаних книгах в 2007-2008 році, як стверджує позивач, були здійснені нею, а також нею проводилась оплата вказаних комунальних послуг, що доводить проживання ОСОБА_1 в квартирі ОСОБА_12 у вказаний період. Крім цього, позивачем надано копії листів з її особистого блокноту на яких в 2007 році нею виконані записи про понесені витрати на розмитнення та переобладнання автомобілю «Форд Транзит», придбаного ОСОБА_12 в Португалії (т.1 а.с. 220-229). 
Варто відзначити, що обставини спільного проживання однією сім`єю позивача та спадкодавця в період з серпня 2006 по серпень 2008р. відповідачами не заперечувались та не спростовувались. 
Відтак суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині знайшли своє підтвердження в повному обсязі, оскільки письмовими доказами було доведено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_12 ще до реєстрації шлюбу проживали спільно в квартирі чоловіка, разом вели господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. 
Отже, судом встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_12 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина.
Разом з цим, в пунктах 43, 44 постанови від 23.01.2024 по справі 523/14489/15-ц ВП ВС вказала, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
Таким чином, взявши до уваги висновки ВП ВС, викладені у вищевказаній постанові, суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_12 в період з 30 серпня 2006 по 26 серпня 2008 року, однак враховує встановлені обставини їхнього спільного проживання при вирішенні інших позовних вимог. 
Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі N 6-2253цс15 зроблено висновок, що "за правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти".
Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі N 544/1274/16-ц (провадження N 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі N 490/6060/15-ц (провадження N 61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі N 751/3021/17 (провадження N 61-10778св18).
Судом встановлено, що в період спільного проживання ОСОБА_12 з позивачем до реєстрації шлюбу та в шлюбі, ним було набуто у власність гараж № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Слава» за адресою: Івано-Франківська область, м. Коломия, вул. Леонтовича (дата набуття 02.03.2008р.), транспортний засіб «Форд Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 (дата набуття 04.04.2008р.) та житловий будинок з господарською спорудою загальною площею 177,3 кв.м., житловою – 90,3 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 (дата набуття 17.05.2013р.) 
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.
Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
З урахуванням фактичних обставин даної справи, суд вважає, що спірне майно, а саме гараж № НОМЕР_2 , автомобіль «Форд Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 та домоволодіння АДРЕСА_1 , які зареєстровані за ОСОБА_12 , є його та ОСОБА_1 спільною сумісною власністю, оскільки набуті у період їх спільного проживання та перебування у шлюбі. 
В зв`язку з зазначеним, а також беручи до уваги, що відповідачами презумпція права спільної сумісної власності ОСОБА_12 та ОСОБА_1 на вищевказане майно не спростована, суд погоджується з доводами позивача про те, що їй як співвласниці, відповідно до ст.60, 69, 70, 74 СК України, належить право на 1/2 частку спірного домоволодіння, гаражу та транспортного засобу.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.07.2020р. по справі 552/5693/18.

При вирішенні позовних вимог  ОСОБА_1 щодо визнання за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600 га., суд виходить із наступних обставин справи та норм матеріального права. 
Судом встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер: 2610600000:26:001:0181 була набута ОСОБА_12 у власність на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.1999р. №Д-493, про що зазначено в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 653889.
Як слідує зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_9 , в період часу з 25.06.1994р. по 10.02.2004р. ОСОБА_12 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_22 . Остання 03.09.2005р. уклала шлюб з ОСОБА_23 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_24 », що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_10 .
Таким чином, встановлено, що спірна земельна ділянка була придбана за відплатним договором, а відтак згідно положень ст. 22 КпШС (чинних на момент набуття майна) вказана земельна ділянка була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_9 .
Як вже зазначалося, ІНФОРМАЦІЯ_16 ОСОБА_12 помер і після його смерті відкрилася спадщина щодо майна, яке йому належало та було за ним зареєстровано. 
Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
В постанові Верховного Суду від 01.09.2024р. по справі №604/946/20 зазначено, що потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.
Верховний Суд у своїй постанові від 06 лютого 2019 року, прийнятій за результатам розгляду цивільної справи №564/718/15-ц, зазначив, що подаючи заяву про видачу свідоцтв про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжям заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя.
Неподання такої заяви можна розцінити як визнання іншим з подружжя належності майна особисто спадкодавцю, так як набуття майна у період шлюбу не виключає можливість віднесення такого майна до роздільного майна подружжя.
В даній справі встановлено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_12 в 2004 році, ОСОБА_9 протягом тривалого часу (понад 14 років) вимог про поділ спільно набутого за час шлюбу майна, зокрема спірної земельної ділянки, не заявляла. Крім цього, після смерті свого колишнього чоловіка, ОСОБА_9 не зверталася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. 
Більш того, в поданій до суду заяві, третя особа ОСОБА_9 вказала, що жодних майнових претензій стосовно земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , вона не має. Підтверджує, що вказана ділянка була придбана ОСОБА_12 особисто, а тому не є їхньою спільною сумісною власністю. 
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц від 07 жовтня 2020 року.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки ОСОБА_9 не заявляє про віднесення спірної земельної ділянки до спільного майна подружжя і про належність їй її частки, то вказану земельну ділянку слід вважати особистою приватною власністю ОСОБА_12 .
Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
В пунктах 8.2-8.5 постанови від 4 грудня 2018 року по справі №910/18560/16 ВП ВС вказала, що земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. 
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. 
Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Відповідно до положень ч.1 ст.. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. .
На підставі частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17 (провадження № 61-7008св19).
Пленум Верховного Суду України у п. 21 Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.
Взявши до уваги встановлені дійсні обставини даної справи, суд дійшов висновку, що розміри часток у праві спільної сумісної власності співвласників земельної ділянки з кадастровим номером 2610600000:26:001:0181, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , були пропорційними до розміру їх часток, як співвласників на житловий будинок, розташований на цій же земельній ділянці за тією ж адресою, а саме: частки ОСОБА_12 та ОСОБА_1 становлять по 1/2. 
При цьому, суд враховує, що в постанові від 28 липня 2021 року у справі №346/5216/18 (провадження №61-3050св21) Верховний Суд зазначив, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.
В зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 2610600000:26:001:0181 належить ОСОБА_1 , як співвласниці 1/2 частки житлового будинку, а інша 1/2 частка цієї ж нерухомості ввійшла до спадкової маси після смерті іншого співвласника ОСОБА_12 .
Таким чином, з урахуванням встановлених фактичних обставин даного спору, повного визнання позову відповідачами і третьою особою, що в частині визнання права власності не суперечить вимогам законодавства та інтересам учасників справи, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірного нерухомого та рухомого майна, а тому в цій частині позовні вимоги задовольняє. В задоволенні решти вимог суд відмовляє. 
Розподіл судових витрат між сторонами судом не здійснюється, оскільки сторона позивача таких вимог не заявляла. 
На підставі викладеного, керуючись ст.2, 10, 11-13, 81, 141, 255, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на наступне майно: 
- 1/2 частку автомобілю «Форд Транзит» пасажирський, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований 04.04.2008 року 3-м МРВ ДАІ м. Коломия за ОСОБА_12 ; 
- 1/2 частку гаражу № НОМЕР_2 , що знаходиться в кооперативі «Слава» в м. Коломия по вул. Леонтовича, Івано-Франківської області;
- 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 2610600000:26:001:0181, загальною площею 0,06 га., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала ОСОБА_12 на підставі державного акту на право власності серії ЯМ № 653889.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 26.02.2026р.

Суддя: 	Третьякова І. В.