Справа № 308/8165/24

В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2026 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді – ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в м. Ужгород , кримінальну справу №308/8165/24, кримінальне провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №22024070000000061 від 10.04.2024 р. про обвинувачення
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Херсон, Херсонської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України,
за участі сторін кримінального провадження: 
сторона обвинувачення :
за участю прокурора – ОСОБА_4 
сторона захисту:
захисника -  ОСОБА_5 
ВСТАНОВИВ:
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення:
Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України - Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно зі статтями 17,19,65,68 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом; на території України не допускається розташування іноземних військових баз; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
24.02.2022 Російською Федерацію здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію України, чим самим розпочато ведення агресивної війни проти України та захоплення її території.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N? 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє на даний час.
У зв?язку із веденням агресивної війни з боку російської федерації проти України, 01.03.2022 її армією захоплено м. Херсон,  з встановленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту.
На підтвердження контролю над містом, 03.03.2022, після захоплення міста, окупаційні війська рф захопили приміщення Херсонської ОДА. 25.04.2022, в приміщення Херсонської міської ради за адресою: м. Херсон, проспект Ушакова, 37, увійшли озброєні військовослужбовці рф, які попередили керівництво та працівників Херсонської міської ради, що управління місцевою адміністрацією переходить під керівництво російської федерації.
В той же час окупаційною владою на тимчасово окупованій території Херсонської області створено систему незаконних органів державної влади, в тому числі правоохоронних.
Зокрема, у тимчасово окупованому м. Херсон окупаційною адміністрацією на базі державної установи "Північна виправна колонія (N? 90)" (код ЄДРПОУ 08564699, м. Херсон, вул. Некрасова, 234) створено незаконний орган з питань виконання покарань - "Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области" (далі - "УСИН по Херсонской области", зареєстрований як юридична особа рф, який розпочав функціонувати з 07.05.2022 та об?єднав у собі всі установи виконання покарань, які знаходились на тимчасово окупованій території.
Починаючи з 27.07.2022 на службу в незаконний правоохоронний орган - "УСИН по Херсонской области" набрано штат працівників. Зокрема, у липні 2022 року, але не раніше 27 липня 2022 року, прийнято на службу громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обійняв посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу нагляду та безпеки "УСИН по Херсонской области" із присвоєнням спеціального звання - рядовий внутрішньої служби. До кола службових обов?язків ОСОБА_6 входило здійснення контролю за дотриманням режиму утримання ув?язнених на території установи.
Поряд з цим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів", до правоохоронних органів, серед інших, належать органи і установи виконання покарань, а також інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції. 3 урахуванням наведеної норми закону можна зробити висновок про те, що незаконно створене "УСИН по Херсонской области" є незаконним правоохоронним органом, створеним на тимчасово окупованій території.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являючись громадянином України, діючи умисно, всупереч вимогам діючого законодавства, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась приблизно о 05 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, усвідомлюючи російську агресію проти України, достовірно знаючи про збройну агресією рф проти України як обставину, яка є загальновідомим фактом, а також достеменно знаючи про факт захоплення частини Херсонської області, в т.ч. м.Херсон, збройними формуваннями рф, у липні 2022 року, з метою переслідування своїх особистих інтересів, підтримуючи воєнну агресію та окупаційну політику рф на території України, в порушення вимог Конституції та законів України, добровільно зайняв посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу нагляду та безпеки "УСИН по Херсонской области", створеного представниками держави-агресора на території м. Херсон, тобто зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.
Одночасно з цим ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись раніше виниклим корисливим мотивом, у липні 2022 року, але не раніше 27 липня 2022 року приступив до виконання своїх службових обов?язків у незаконному "УСИН по Херсонской области".
Протягом жовтня 2022 року, перед звільненням м. Херсон Збройними силами України, російська окупаційна адміністрація змінила дислокацію "УСИН по Херсонской области" та перемістила його вглиб тимчасово окупованої території Херсонської області. У зв?язку з цим ОСОБА_3 , здійснюючи колабораційну діяльність, у вересні 2022 року виїхав із м. Херсона за місцем нової дислокації незаконного "УСИН по Херсонской области", де продовжив виконувати свої службові обов?язки.
Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися: у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території,  ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.7 ст. 111-1 КК України.
Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акту згідно до вимог статті 337 КПК України.
Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia)  ОСОБА_3 , який показань суду не надавав, та будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.
Повістки про виклик обвинуваченого  ОСОБА_3  у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України, зокрема, шляхом розміщення відповідних оголошень у газеті «Урядовий кур`єр», повідомлень на офіційному веб - сайті суду. Інформація про процесуальні документи публікувалася у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, на офіційному веб-сайті суду; процесуальні документи вручалися захиснику обвинуваченої.
Ухвалою слідчого судді від 24.04.2024 року було надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК, а ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.02.2025 року вирішено розглядуване кримінальне провадження здійснювати за відсутності обвинуваченого (inabsentia) в порядку спеціального судового провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.
Отже, кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого повинно відповідати, у тому числі таким загальним засадам судочинства, як законність, рівність перед законом і судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо (п.п. 2, 3, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України).
Суть принципу законності відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, крім іншого, полягає у тому, що під час кримінального провадження суд, прокурор та слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 10 КПК України, суть принципу рівності перед законом і судом полягає у тому, що не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за будь-якими ознаками, у тому числі за політичними переконаннями.
Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.
Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову  ОСОБА_3 , який в свою чергу повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від кримінальної відповідальності.
У той же час, ухилення обвинуваченого  ОСОБА_3  від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
Водночас, це кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Дане кримінальне провадження, як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду, здійснювалось за відсутності обвинуваченого (in absentia), котрий показань суду не надавав.
ЄСПЛ визнає, що хоча право обвинуваченого бути судимим у його присутності в Конвенції прямо не згадується, воно має «першорядне значення». Під час слухання людина володіє таким процесуальним правом як право фізично постати перед судовим посадовцем («Мулен проти Франції» (3710/406), (2010) §118; «Оджалан проти Туреччини» (46221/99), Велика палата (2005) §103; «Медведєв проти Франції» (3394/03), Велика палата (2010) §118). Право обвинувачених на особисту присутність вимагає, щоб влада досить завчасно інформувала їх самих (а також їх захисників) про дату і місце слухань, викликала їх до суду.
Водночас, обвинувачений може добровільно відмовитися від здійснення свого права бути присутнім на судових слуханнях, […]; супроводжуватися дотриманням гарантій, відповідних важливості такого рішення; і не повинна вступати в протиріччя з громадським інтересом («Колоцца проти Італії» (9024/80), (1985) §28; «Пуатрімоль проти Франції» (14032/88), (1993) §31; «Ермі проти Італії» (18114/02), Велика палата (2006) §73).
До початку судового процесу за відсутності обвинуваченого суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був […] повідомлений про судовий розгляд, […]. Контрольні механізми в галузі прав людини, які вважають судовий розгляд in absentia допустимим у виняткових обставинах, передбачають, що в цьому випадку суди зобов`язані ще суворіше дотримуватися права обвинуваченого на захист. До таких прав також відноситься право на допомогу адвоката, навіть якщо обвинувачений відмовився особисто бути присутнім на суді […] («Пелладоах проти Нідерландів» (16737/90), (1994) §41; «Пуатрімоль проти Франції» (14032 / 88), (1993) §34).
З моменту направлення до суду обвинувального акту процесуальні права обвинуваченого ОСОБА_3 були дотримані стороною обвинувачення та прийнято усіх вичерпних заходів для забезпечення його прав. Зокрема, захист обвинуваченого здійснює адвокат, який брав участь як під час досудового розслідування, так і у суді, повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_3 (враховуючи, що з 24.02.2022 АТ «Укрпошта» припинено приймання всіх видів міжнародних поштових відправлень призначенням до рф, а також поштових відправлень до тимчасово окупованої території), інформація про процесуальні документи надсилались судом та публікувались відповідно до вимог ст.135, 323 КПК України через засоби масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме в газеті «Урядовий кур`єр», на офіційних сайтах офісу Генерального прокурора України та судової влади.
Захисник обвинуваченого здійснював активні дії, спрямовані на захист обвинуваченого, приймав участь у дослідженні доказів, виступав у дебатах.
Захисник ОСОБА_5 , у судовому засіданні зазначив, що не мав можливості зв`язатися з обвинуваченим і з`ясувати його правову позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Просив суд оцінити докази з точки зору належності та допустимості. Водночас, захисник належним чином приймав участь у реалізації права на захист обвинуваченого ОСОБА_3 , під час судового розгляду та висловив свою позицію з приводу даного кримінального провадження та вини останнього у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Прокурором вручено обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування захиснику обвинуваченого адвокату ОСОБА_5 , про що свідчить розписка про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування від 03.05.2024 року.
Обвинувачений  ОСОБА_3  будучи обізнаним, що відносно нього розпочато кримінальне провадження, що йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обвинувальний акт відносно нього перебуває на розгляді в суді, в судові засідання неодноразово не з`явився.
Судом вживалися заходи для виклику обвинуваченого для забезпечення доступу до правосуддя, у зв`язку із чим він викликався в судові засідання в порядку ст. 323 КПК України. Так, повістки про виклик на кожне судове засідання були опубліковані у засобах масової інформації загальнодержавної сфери у виданні «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та офіційному веб-сайті Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
У матеріалах справи містяться документи на підтвердження завчасних належних викликів обвинуваченого до слідчого, прокурора (на стадії досудового розслідування) та суду, текст повідомлення про підозру опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, що свідчить про те, що він мав підстави усвідомлювати, що відносно нього розпочато кримінальне провадження. Обвинувачений мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надавались захиснику.
Враховуючи наведене, суд вважає, що стороною обвинувачення та судом вживалися достатні заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя, з урахуванням здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження.
Суд вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, за встановлених судом обставин у межах висунутого обвинувачення, повністю підтверджується зібраними стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.
Як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України, прокурор в судовому засіданні зазначає протоколи допиту свідків ОСОБА_7 від 25.10.2023, ОСОБА_8 від 24.10.2023, ОСОБА_9 від 28.10.2023 року, ОСОБА_10 від 28.10.2023 року, ОСОБА_11 від 24.10.2023 року , ОСОБА_12 від 23.10.2023 року та ОСОБА_13 від 01.02.2024 року з долученим до них одностороннім оптичним диском з відеозаписом проведення допиту ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
В порядку ч. 11 ст. 615 КПК України досліджено протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 25.10.2023 року з долученим до нього одностороннім оптичним диском з відеозаписом проведення допиту, згідно якого даний свідок показала, що з червня 2022 по вересень 2022 року працювала в Північній виправній колонії №90 на посаді сторожа, в її обов`язки входило пропускати на територію установи людей та машини. Вказала, що до вересня 2022 року працювала в місті Херсон. В червні 2022 року начальник установи зібрав працівників і повідомив, що колонія буде працювати під російською федерацією. Заробітна плата виплачувалась російським рублями. В червні 2022 року ОСОБА_3 добровільно влаштувався у Північну виправну колонію №90 на посаду інспектора. В його обовязки входило нагляд за увязненими. Вказала, що з обвинуваченим ОСОБА_3 знайома та впізнає його. Зазначила, що морально –психологічний стан ОСОБА_3 був задовільний, останній раз бачила його у вересні 2022 року, де він перебуває на даний час, їй невідомо.
З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_7 від 16.11.2023 року з оптичним диском DVD-R за участі свідка, вбачається, що вказаний свідок впізнала  ОСОБА_3 за фотознімками.
В порядку ч. 11 ст. 615 КПК України досліджено протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 24.10.2023 з долученим до нього одностороннім оптичним диском з відеозаписом проведення допиту, згідно якого даний свідок показала, що з початку літа 2022 року до початку осені 2022 року вона працювала в Північній виправній колонії №90 на посаді молодшого інспектора охорони, в її обов`язки входила, зокрема, перевірка документів. Вказала, що з 24 лютого 2022 року Північна виправна колонія перейшла під підпорядкування окупаційної влади. Вказала, що з обвинуваченим ОСОБА_3 знайома. Зазначила, що вона не пам`ятає на якій посаді він перебував, останній сидів на вишці. Вказала, що ОСОБА_3 працював в установі до почату осені 2022 року. Також зазначила, що останній отримував заробітну плату у бухгалтерії колонії готівою в рублях, останній раз бачила його у на початку осені 2022 року, де він перебуває на даний час, їй невідомо.
З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_8 від 09.11.2023 року з оптичним диском DVD-R за участі свідка, вбачається, що вказаний свідок впізнала ОСОБА_3 за фотознімками.
В порядку ч. 11 ст. 615 КПК України досліджено протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 28.10.2023 з долученим до нього одностороннім оптичним диском з відеозаписом проведення допиту, згідно якого даний свідок показав, що працював на посаді молодшого інспектора 2 категорії відділу охорони в Північній виправній колонії №90 з червня 2022 по жовтень 2022 року під час окупації. Вказаа, що з червня 2022 року Північна виправна колонія перейшла під підпорядкування окупаційної влади, на території колонії повішали російський прапор. Вказав, що з ОСОБА_3 познайомився в Північній виправній колонії №90 під час окупації в липні 2022 року. Зазначив, що в ОСОБА_3 працював в установі на посаді молодшого інспектора відділу охорони. Вказав, що будь-які заходи фізичного чи психологічного впливу відносно ОСОБА_3 не здійснювалися. Останній працював в установі до жовтня 2022 року, вони спілкувалися та ОСОБА_3 повідомляв йому, що він працював добровільно, його влаштовували умови праці. Зазначив, що ОСОБА_3 перебував у нормальному морально –психологічному стані. Вказав, що ОСОБА_3 працював у військовій формі російського взірця, заробітну плату отримував говівкою в кінці місяця, в руській валюті в бухгалтерії, де він перебуває на даний час, йому невідомо.
З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_9 від 10.11.2023 року з оптичним диском DVD-R за участі свідка, вбачається, що вказаний свідок впізнав  ОСОБА_3 за фотознімками.
В порядку ч. 11 ст. 615 КПК України досліджено протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 28.10.2023 з долученим до нього одностороннім оптичним диском з відеозаписом проведення допиту, згідно якого даний свідок показала, що з 2018 по жовтень 2022 рік вона працювала в Північній виправній колонії №90 на посаді молодшого оператора відділу охорони. Вказала, що у 2022 році Північна виправна колонія перейшла під підпорядкування окупаційної влади. Вказала, що з обвинуваченим ОСОБА_3 познайомилась в 2022 році під час роботи в ПВК №90. Вказала, що останній перебував на посаді молодшого інспектора відділу охорони. Зазначила, що відносно ОСОБА_3 не здійснювалися заходи фізичного або психологічного впливу з метою виходу на роботу. ОСОБА_3 працював на посаді з червня по жовтень 2022 року, він охороняв засуджених. Вказала, що на той час вона спілкувалася з ОСОБА_3 та він повідомляв їй, що працює добровільно, оскільки немає вибору, потрібно заробляти гроші. Під час роботи перебував у військовій формі російського взірця, заробітну плату отримував говівкою в кінці місяця, в руській валюті в бухгалтерії.
З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками свідку  ОСОБА_10 від 21.11.2023 року з оптичним диском DVD-R за участі свідка, вбачається, що вказаний свідок впізнала ОСОБА_3 за фотознімками.
В порядку ч. 11 ст. 615 КПК України досліджено протокол допиту свідка ОСОБА_11 від 24.10.2023 з долученим до нього одностороннім оптичним диском з відеозаписом проведення допиту, згідно якого даний свідок показала, що працювала станом на 24 лютого 2022 року в Північній виправній колонії №90 та працювала там до кінця жовтня 2022 року. В її обов`язки входило охороняти периметр та пропускати людей через КПП. Вказала, що з обвинуваченим ОСОБА_3 познайомилась під час окупації в 2022 року, він працював в Північній виправній колонії №90 до кінця жовтня 2022 року, вона пропускала його через КПП. Вказала, що ОСОБА_3 працював добровільно, заходи фізичного або психологічного впливу відносно нього не здійснювались, на робочому місці перебував в нормальному, задовільному стані, отримував заробітну плату в російських рублях в бухгалтерії, де він перебуває на даний час, їй невідомо. В останнє бачила його наприкінці жовтня 2022 року, де він перебуває на даний час, їй невідомо.
З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_11 від 27.11.2023 року з оптичним диском DVD-R за участі свідка, вбачається, що вказаний свідок впізнала  ОСОБА_3 за фотознімками.
В порядку ч. 11 ст. 615 КПК України досліджено протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 23.10.2023 з долученим до нього одностороннім оптичним диском з відеозаписом проведення допиту, згідно якого даний свідок показав, що працював станом на 24 лютого 2022 року в ДУ Північній виправній колонії №90 на посаді начальника чергової варти та працював там до вересня 2022 року. В середині травня 2022 року на той час ОСОБА_14 начальни кколонії зібрав все керівництво та повідомив про те, що з червня 2022 року колонія №90 буде переходити на російське законодавство. Вказав, що з обвинуваченим ОСОБА_3 знайомий та впізнає його, оскільки вони разом з ним працювали в колонії. На початку червня 2022 року ОСОБА_3 влаштувався у виправну колонію на посаду молодшого інспектора, в його обов`язки входив нагляд за засудженими, щоб вони дотримувались розпорядку, не користувались забороненими предметами, працював там до вересня 2022 року. Вказав, що відносно ОСОБА_3 не здійснювались якісь заходи фізичного впливу або психологічного, він добровільно працевлаштувався у виправну колонію. Зазначив, що останній перебував в задовільному морально-психологічному стані. Вказав, що ОСОБА_3 отримував заробітну плату в російських рублях в бухгалтерії, де він перебуває на даний час, йому невідомо.
З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_12 від 17.11.2023 року з оптичним диском DVD-R за участі свідка, вбачається, що вказаний свідок впізнав  ОСОБА_3 за фотознімками.
В порядку ч. 11 ст. 615 КПК України досліджено протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 01.02.2024 з долученим до нього одностороннім оптичним диском з відеозаписом проведення допиту, згідно якого даний свідок показав, що з лютого 2023 року по теперішній час працює в Північній виправній колонії №90 на посаді начальника оперативного відділу. В його обов`язки входить пошук і фіксація злочинів, що готується або вчиняється, забезпечення безпеки персоналу та оскільки наразі засджених немає, обов`язки дещо інші. Вказав, що 31.07.2023 року під час обходу території установи ним у підсобному приміщенні були виявлені документи, а саме: табель робочого часу відділу нагляду та безпеки за липень, серпень та вересень місяць 2022 року, список по штатного розпису ДУ Північна виправна колонія №90 станом на 22.08.2022 року.
Сторона обвинувачення не заявляла клопотань про допит осіб в якості свідків у кримінальному провадженні. 
Cторона захисту також не заявляла клопотання про допит в судовому засіданні будь-яких осіб в якості свідків у кримінальному провадженні. 
Судом належним чином були виконані вимоги ч. 6 ст. 22 КПК щодо створення необхідних умов для реалізації, зокрема, стороною обвинувачення та стороною захисту їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора, а обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.
На підтвердження події вчинення кримінального правопорушення та винуватості ОСОБА_3 у його вчиненні стороною обвинувачення надані суду та безпосередньо у судовому засіданні дослідженні наступні докази : 
- Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань сформованого станом на 10.04.2024, відповідно до якого 10.04.2024 року було зареєстровано кримінальне провадження №22024070000000061, правова кваліфікація ч.7 ст. 111-1 КК України.
- список по штатному розпису Установи ВК «Північна виправна колонія №90» Управління служби виконання покарань в Херсонській області станом на 27.07.2022 року, згідно якого ОСОБА_3 працював у відділі охорони на посаді молодшого інспектора 2 категорії , рядовий внутрішньої служби.
- протокол огляду від 03.08.2023 року, який було проведено старшим слідчим в ОВС 1 відділення СВ УСБУ в Закарпатській області ОСОБА_15 відповідно до якого об`єктом огляду є інтернет-ресурс за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , який має назву мовою оригіналу : «ПРЕДОСТАВЛЕНИЕ СВЕДЕНИЙ ИЗ ЕГРЮЛ/ЕГРИП В ЕЛЕКТРОННОМ ВИДЕ» та містить інформацію щодо юридичних осіб, зареєстрованих у рф. В ході огляду здійснено пошук на вказаному ресурсі із введенням критеріїв пошуку, внаслідок чого встановлено, що серед зареєстрованих юридичних осіб у рф значиться наступна: "УПРАВЛЕНИЕ СЛУЖБЫ ИСПОЛНЕНИЯ НАКАЗАНИЙ ПО ХЕРСОНСКОЙ ОБЛАСТИ" з юридичною адресою: "РОССИЯ, ХЕРСОНСКАЯ ОБЛ., ХЕРСОНСКИЙ Г.О., ОСОБА_16 , ДРУЖБЫ УЛ., Д. 4". Також наявні інші дані щодо вказаної юридичної особи: "ОГРН: 1229500007637, Дата регистрации: 07.05.2022. Дата присвоения ОГРН: 22.12.2022, ИНН: 9500007610, КПП: 950001001, ВРИО начальника: ОСОБА_17 ". Перейшовши за пунктом меню "получить выписку", отримано PDF-файл з витягом з "ЕГРЮЛ/ЕГРИП", тобто єдиного державного реєстру юридичних осіб рф, який роздруковано та додано до даного протоколу огляду.
- виписка з єдиного державного реєстра юридичних осіб російської федерації сформованої 03.08.2023 , згідно якої встановлено, що 22.12.2022 року було зареєстровано юридичну особу «УПРАВЛЕНИЕ СЛУЖБЫ ИСПОЛНЕНИЯ НАКАЗАНИЙ ПО ХЕРСОНСКОЙ ОБЛАСТИ» з юридичною адресою: 273003, Херсонська область, Херсонський район, м. Херсон, вул. Дружби, буд.4. Скорочена назва на російській мові « УСИН ПО ХЕРСОНСКОЙ ОБЛАСТИ»;
- протокол огляду предмета від 01.08.2023 року, який було проведено старшим оперуповноваженим Херсонського управління ДВБ НПУ ОСОБА_18 в присутності понятих відповідно до якого місцем проведення огляду є підсобне приміщення на території ДУ «Північна виправна колонія №90», котра розташована за адресою: м. Херсон, вул. Некрасова, 234, а об`єктом огляду є надані свідком копії документів, зокрема табель робочого часу відділу нагляду та безпеки за липень, серпень та вересень місяць 2022 року, список по штатного розпису ДУ Північна виправна колонія №90 станом на 22.08.2022 року. В ході проведення огляду за допомогою принтера були зроблені копії документів, які оглядалися.
- список по штатному розпису Установи ВК «Північна виправна колонія №90» Управління служби виконання наказів в Херсонській області станом на 22.08.2022 року, згідно якого  ОСОБА_3 працював у відділі охорони на посаді молодшого інспектора 2 категорії , рядовий внутрішньої служби.
- протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 25.10.2023 року, який було проведено старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору 1 відділу ГВЗНД УСБУ в Херсонській області ОСОБА_19 . Під час слідчої дії здійснювалась відеофіксація даної слідчої дії мобільним телефоном марки «iPhone 11 Pro Max» із збереженням інформації на оптичному диску DVD-R диск. Додаток до протоколу відеозапис збережений на DVD-R диск.
- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 16.11.2023 року відповідно до якого свідок ОСОБА_7 серед пред`явлених осіб на фотознімках впізнала особу під фото № 3 , як таку, що є гр. ОСОБА_3 , який раніше працював в «Северная исправительная колония №90». Особу впізнала за сукупністю ознак: великий ніс, продовгувате обличчя. Впізнання провів старший оперуповноважений ВОР Херсонського управління ДВБ НП України майор поліції ОСОБА_20 на виконання доручення слідчого УСБУ в Закарпатській області . Під час проведення слідчої дії використовувались технічні засоби: відео камера Sony FDR-AX53 з флеш накопичувачем «goodrаm» 16 gb. Відповідно до довідки про осіб, які зображені на фотокартках, що пред`являються для впізнання за участю свідка ОСОБА_7 на фото № 3 зображений ОСОБА_3 . Додаток до протоколу відеозапис.
Cуд бере до уваги, що відеозапис є допоміжним засобом фіксації результатів слідчої дії.
- протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 24.10.2023 року, який було проведено старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору 1 відідлу ГВЗНД УСБУ в Херсонській області ОСОБА_19 . Під час слідчої дії здійснювалась відеофіксація даної слідчої дії мобільним телефоном марки «iPhone 11 Pro Max» із збереженням інформації на оптичному диску DVD-R диск. Додаток до протоколу відеозапис збережений на DVD-R диск.
- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 09.11.2023 року відповідно до якого свідок ОСОБА_8 серед пред`явлених осіб на фотознімках впізнала особу під фото № 3 , як таку, що є гр. ОСОБА_3 , який раніше працював в «Северная исправительная колония №90». Особу впізнала за сукупністю ознак: овал обличчя, продовгуватий ніс. Впізнання провів старший оперуповноважений ВОР Херсонського управління ДВБ НП України майор поліції ОСОБА_20 на виконання доручення слідчого УСБУ в Закарпатській області. Під час проведення слідчої дії використовувались технічні засоби: відео камера Sony FDR-AX53 з флеш накопичувачем «goodrаm» 16 gb. Відповідно до довідки про осіб, які зображені на фотокартках, що пред`являються для впізнання за участю свідка ОСОБА_8 на фото № 3 зображений ОСОБА_3 . Додаток до протоколу відеозапис.
Cуд бере до уваги, що відеозапис є допоміжним засобом фіксації результатів слідчої дії.
- протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 28.10.2023 року, який було проведено старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору 1 відідлу ГВЗНД УСБУ в Херсонській області ОСОБА_19 . Під час слідчої дії здійснювалась відеофіксація даної слідчої дії мобільним телефоном марки «iPhone 11 Pro Max» із збереженням інформації на оптичному диску DVD-R диск. Додаток до протоколу відеозапис збережений на DVD-R диск.
- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 10.11.2023 року відповідно до якого свідок  ОСОБА_9 серед пред`явлених осіб на фотознімках впізнав особу під фото № 3 , як таку, що є гр.  ОСОБА_3 , який раніше працював в «Северная исправительная колония №90». Особу впізнав за сукупністю ознак: велике обличчя, маленькі вуха. Впізнання провів старший оперуповноважений ВОР Херсонського управління ДВБ НП України майор поліції ОСОБА_20 на виконання доручення слідчого УСБУ в Закарпатській області . Під час проведення слідчої дії використовувались технічні засоби: відео камера Sony FDR-AX53 з флеш накопичувачем «goodrаm» 16 gb. Відповідно до довідки про осіб, які зображені на фотокартках, що пред`являються для впізнання за участю свідка ОСОБА_9 на фото № 3 зображений ОСОБА_3 . Додаток до протоколу відеозапис.
Cуд бере до уваги, що відеозапис є допоміжним засобом фіксації результатів слідчої дії.
- протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 28.10.2023 року, який було проведено старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору 1 відідлу ГВЗНД УСБУ в Херсонській області ОСОБА_19 . Під час слідчої дії здійснювалась відеофіксація даної слідчої дії мобільним телефоном марки «iPhone 11 Pro Max» із збереженням інформації на оптичному диску DVD-R диск. Додаток до протоколу відеозапис збережений на DVD-R диск.
- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 21.11.2023 року відповідно до якого свідок  ОСОБА_10 серед пред`явлених осіб на фотознімках впізнала особу під фото № 3 , як таку, що є гр. ОСОБА_3 , який раніше працював в «Северная исправительная колония №90». Особу впізнала за сукупністю ознак: загальні риси обличчя, форма губ. Впізнання провів старший оперуповноважений ВОР Херсонського управління ДВБ НП України майор поліції ОСОБА_20 на виконання доручення слідчого УСБУ в Закарпатській області . Під час проведення слідчої дії використовувались технічні засоби: відео камера Sony FDR-AX53 з флеш накопичувачем «goodrаm» 16 gb. Відповідно до довідки про осіб, які зображені на фотокартках, що пред`являються для впізнання за участю свідка ОСОБА_10 на фото № 3 зображений ОСОБА_3 . Додаток до протоколу відеозапис.
Cуд бере до уваги, що відеозапис є допоміжним засобом фіксації результатів слідчої дії.
- протокол допиту свідка ОСОБА_11 від 24.10.2023 року, який було проведено старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору 1 відідлу ГВЗНД УСБУ в Херсонській області ОСОБА_19 . Під час слідчої дії здійснювалась відеофіксація даної слідчої дії мобільним телефоном марки «iPhone 11 Pro Max» із збереженням інформації на оптичному диску DVD-R диск. Додаток до протоколу відеозапис збережений на DVD-R диск.
- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 27.11.2023 року відповідно до якого свідок ОСОБА_11 серед пред`явлених осіб на фотознімках впізнала особу під фото № 3 , як таку, що є гр. ОСОБА_3 який раніше працював в «Северная исправительная колония №90». Особу впізнала за сукупністю ознак: кругле обличчя, розріз очей. Впізнання провів старший оперуповноважений відділу оперативних розробок Херсонського управління ДВБ НП України майор поліції ОСОБА_20 на виконання доручення слідчого УСБУ в Закарпатській області . Під час проведення слідчої дії використовувались технічні засоби: відео камера Sony FDR-AX53 з флеш накопичувачем «goodrаm» 16 gb. Відповідно до довідки про осіб, які зображені на фотокартках, що пред`являються для впізнання за участю свідка ОСОБА_11 на фото № 3 зображений ОСОБА_3 . Додаток до протоколу відеозапис.
Cуд бере до уваги, що відеозапис є допоміжним засобом фіксації результатів слідчої дії.
- протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 23.10.2023 року, який було проведено старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору 1 відідлу ГВЗНД УСБУ в Херсонській області ОСОБА_19 . Під час слідчої дії здійснювалась відеофіксація даної слідчої дії мобільним телефоном марки «iPhone 11 Pro Max» із збереженням інформації на оптичному диску DVD-R диск. Додаток до протоколу відеозапис збережений на DVD-R диск.
- Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімком від 17.11.2023 року відповідно до якого свідок ОСОБА_12 серед пред`явлених осіб на фотознімках впізнав особу під фото № 3 , як таку, що є гр. ОСОБА_3 , який раніше працював в «Северная исправительная колония №90». Особу впізнав за сукупністю ознак: загальні риси обличчя, колір волосся. Впізнання провів старший оперуповноважений відділу оперативних розробок Херсонського управління ДВБ НП України майор поліції ОСОБА_20 на виконання доручення слідчого УСБУ в Закарпатській області . Під час проведення слідчої дії використовувались технічні засоби: відео камера Sony FDR-AX53 з флеш накопичувачем «goodrаm» 16 gb. Відповідно до довідки про осіб, які зображені на фотокартках, що пред`являються для впізнання за участю свідка ОСОБА_12 на фото № 3 зображений ОСОБА_3 . Додаток до протоколу відеозапис.
Cуд бере до уваги, що відеозапис є допоміжним засобом фіксації результатів слідчої дії.
- протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 01.02.2024 року, який було проведено старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору 1 відідлу ГВЗНД УСБУ в Херсонській області ОСОБА_19 . Під час слідчої дії здійснювалась відеофіксація даної слідчої дії мобільним телефоном марки «iPhone 11 Pro Max» із збереженням інформації на оптичному диску DVD-R диск. Додаток до протоколу відеозапис збережений на DVD-R диск.
Аналізуючи вищезазначені письмові докази, досліджені в ході судового розгляду , зокрема протоколи слідчих дій, суд визнає їх належними та допустимими доказами, складені відповідно до вимог КПК України 
Окрім того, суд зазначає, що вимоги до оформлення протоколу, який фіксує хід і результати проведення процесуальної дії визначені в ст. 104 КПК України.
Також суд враховує, що вказані свідки  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 знали засудженого який працював разом з ними в «Северная исправительная колония №90» ( Назва мовою оригіналу) під час окупації , зазначили, що впізнали засудженого на фотозображенні. Такі їхні свідчення не є показаннями з чужих слів, оскільки вони повідомляли відому саме їм інформацію, а не інформацію, отриману від третіх осіб.
Вказані свідки повідомляли суду інформацію, яку сприймали особисто, тому й підстав стверджувати про порушення ст. 97 КПК немає.
Згідно ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюютьнаявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Частиною 1 статті 86 КПК України передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Таким чином, досліджені письмові докази суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України , а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87,99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено, дослідженими доказами в їх сукупності підтверджуються, як дата, час, місце, так і спосіб вчинення злочину, тобто обставини встановлені ст.91 КПК України. 
Судом досліджені документи, які характеризують особу обвинуваченого:
-Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження громадянина України  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому зазначено, що  ОСОБА_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Херсон, Херсонська область, Україна.
Відповідно, обвинувачений  ОСОБА_3 є громадянином України, досягнув віку кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 7 ст. 111-7 КК України, а відтак є суб`єктом кримінального правопорушення.
- Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №12 від 06.01.1990 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_21 з 06.01.1990 року;
- Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, вбачається, що згідно актового запису про розірвання шлюбу №125 від 15.02.1994 р. було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_22 
- Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 28.12.2018 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_23 з 28.12.2018 року;
- Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження встановлено, що на утриманні обвинуваченого  ОСОБА_3 перебуває неповнолітня дитина – ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 
- Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.01.2024 року № 363178839 на все нерухоме майно  ОСОБА_3 накладено арешт, номер запису про обтяження:23056424 від 27.10.2017 року.
- Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.01.2024 року № 363178239 квартира за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .
- Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.01.2024 року № 363178495 квартира за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .
- Згідно довідки з Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській, та Закарпатських областях №31/28/882 від 08.01.2024 року вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру ТЗ, станом на 13.12.2023 за гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованими транспортні засоби не значаться.
- довідка №2319 від 09.11.2023 року, згідно якої ОСОБА_3 , на обліку в КНП «Херсонській міський психіатричний центр» не перебуває;
- згідно інформації наданої Управлінням державної міграційної служби України в Херсонській області вбачається, що гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документований по Херсонській області паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , оформлений 24.03.1997 та паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 21.09.2018 року.
- згідно інформації наданої Державною міграційною службою України вбачається, що за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в місті Севастополь та окремих територіальних підрозділах ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження і територіальних підрозділів ДМС, які знаходяться на територіях де ведуться активні бойові дії) подання про втрату громадянства України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 територіальними органами ДМС не ініціювалося.
- згідно рапорту оперуповноваженого відділу моніторингу і зонального контролю Херсонського управління Департаменту внутрішньої безпеки НПУ ОСОБА_25 вбачається, що після 24.02.2022 року по теперішній час гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до правоохоронних органів Миколаївської та Херсонської областей із заявами про вчинення неправомірних дій з боку представників збройних сил, ФСБ або окупаційної влади держави-аггресора не звертався.
-згідно довідки про судимість №42-12122023/21210, відомостей щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до кримінальної відповідальності чи судимостей немає. 
Даний доказ буде враховано судом як обставина, яка характеризує особу обвинуваченого.
Отже, суд визнає здобуті по даній справі докази допустимими, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України. Доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено. 
Стороною захисту в судовому засіданні не заявлено про недопустимість доказів.
За змістом статей 86-87 КПК України, ключовою умовою визнання доказів недопустимими є встановлення факту їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. При цьому, зібрані таким шляхом докази не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень і на них не може посилатись суд при ухваленні судового рішення, оскільки це порушує право особи на справедливий судовий розгляд.
Перевірка доказів на їх допустимість є однією з найважливіших гарантій забезпечення прав і свобод людини в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. З огляду на це, суд має детально аналізувати надані сторонами докази на предмет їх допустимості. 
Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх свідків, зазначених стороною обвинувачення та захисту, а також досліджені всі докази надані учасниками кримінального провадження. 
Згідно ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.
Згідно ст. 84 КПК України:
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому ним Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно ст.370 КПК України, судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду.
Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Так, в рішенні «Коробов проти України» ЄСПЛ зазначив, що при оцінці доказів Суд як правило застосовує критерій доведеності вини поза розумним сумнівом, та така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надані в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України разом з письмовими доказами у кримінальному провадженні повністю доводять добровільність дій обвинуваченого ОСОБА_3 на посаді «молодшого інспектора 2 категорії, рядовий внутрішньої служби» "УСИН по Херсонской области", держави-агресора.
У складів кримінального правопорушення за ч.7 ст.111-1 КК важливе значення має добровільність.
Лише самого факту добровільного зайняття громадянином України однієї із таких посад достатньо для кваліфікації відповідних дій за частиною 7 ст. 111-1 КК України. Адже суспільна небезпечність їх є очевидною: особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади. Саме така вертикаль є основою функціонування державного механізму загалом.
Державою-агресором за загальним визначенням є країна, яка першою застосовує збройну силу проти іншої країни, тобто тим самим вчиняє агресію.
Державою-агресором може бути визнана не лише одна країна, а група країн, в т.ч. пов`язаних між собою угодами про військову допомогу.
При кваліфікації злочинів за ст.111-1 КК державою-агресором наразі вважається російська федерація. При цьому враховуються, зокрема, постанова Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII[2], Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022[3], затверджений Законом України № 2102-IX від 24.02.2022.
У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК України.
Доказів стосовно того, що ОСОБА_3 зайняв посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу охорони "УСИН по Херсонской области", що створена представниками держави-агресора рф на тимчасово окупованій території м. Херсон Херсонської області, не добровільно, а через фізичний та психічний примус з боку окупаційних військ країни-терориста рф, суду не надано . 
Фізичний чи психічний примус і крайня необхідність є обставинами, які за певних умов виключають кримінальну протиправність діянь, передбачених ст. 111-1 КК, відповідно до статей 39 і 40 КК України.
Суду не надано доказів, що обвинувачений ОСОБА_3 виконував покладені окупаційною владою обов`язки, перебуваючи на посаді молодшого інспектора 2 категорії відділу охорони "УСИН по Херсонской области", під безпосереднім впливом:
а) фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками (йдеться про катування - в розумінні ст. 127 КК, тобто спричинення сильного фізичного болю, побої, мучення тощо з певною метою);
б) фізичного примусу, внаслідок якого вона могла керувати своїми діями, а також психічного примусу, за сукупності таких умов: такі дії цієї особи були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом правам її або інших осіб, або суспільним інтересам чи інтересам держави, цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами та при цьому не було спричинено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці). Шкала видів шкоди відсутня, але є один виняток - шкода життю людини завжди є більш значною, ніж шкода, не пов`язана з посяганням на життя людини; при цьому життя однієї людини не може цінуватися вище, ніж життя іншої.
При цьому, покази свідків надані в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України об`єктивно вказують на добровільність дій ОСОБА_3 .
Ніяких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до  ОСОБА_3 застосовувалися заходи фізичного та/або психічного примусу, внаслідок застосування якого  ОСОБА_3 виконував покладені окупаційною владою обов`язки, перебуваючи на посаді молодшого інспектора 2 категорії відділу охорони "УСИН по Херсонской области", суду не надано.
З досліджених судом доказів, зазначених вище, встановлено, що  ОСОБА_3 діяв добровільно. Докази, що його примушували до зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території за встановлених вище судом обставин, відсутні.
Правові підстави вважати, що встановлені судом обставини вчинення ОСОБА_3 зазначених вище дій не є кримінальним правопорушенням, у суду відсутні.
Дослідивши наведені вище докази, суд не знайшов підтвердження того, що ОСОБА_3 був вимушений зайняти зазначену вище посаду та діяв під фізичним чи психічним примусом з боку осіб, які представляли іноземну державу - росію. Так, показаннями свідків підтверджується саме добровільне зайняття ОСОБА_3 зазначеної посади та за відсутності фізичного чи психічного примусу. 
Зібрані у справі докази свідчать про те, що ОСОБА_3 добровільно, будучи громадянином України, зайняв посаду в незаконних органах, створених на тимчасово окупованій території, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК. Суспільна небезпечність його дій полягала в допомозі агресору створити вертикаль незаконних органів влади. При цьому збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, а також вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, тиску чи примусу, на що посилається його захисник, належними і допустимими доказами не підтверджено.
У частині 7 ст. 111-1 КК України передбачено відповідальність за вчинення громадянином України добровільного зайняття посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, а також добровільна участь громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, та/або в збройних формуваннях держави-агресора чи надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Суспільна небезпечність таких дій полягає в тому, що особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади, яка є основою функціонування державного механізму загалом. Саме така форма колабораційної діяльності порівняно з іншими, передбаченими в частинах 2 та 5 цієї статті, визнається законодавцем найбільш суспільно небезпечною.
З огляду на формулювання диспозиції ч. 7 ст. 111-1 КК України, сам факт добровільного зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі є достатнім для кваліфікації відповідних дій за цією кримінально-правовою нормою.
Наявність владних повноважень органу та спрямованість його діяльності є визначальними ознаками під час ідентифікації місця роботи колаборанта як органу влади. Під посадою в незаконному правоохоронному органі необхідно розуміти посаду в такому органі, що створений під час окупації, яка передбачає діяльність як працівника правоохоронного органу (у розумінні ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів»).
Суд враховує, що не було надано доказів про застосування до обвинуваченого психічного та фізичного примусу, у чому саме міг полягати фізичний примус, та осіб, які здійснювали на обвинуваченого тиск і за яких обставин.
Крім того, матеріали справи не містять того, що ОСОБА_3 постійно перебував під психічним примусом. 
Натомість суду не надано доказів, що  ОСОБА_3 , будучи громадянином України, вчинив дії, що ставляться йому у провину, під безпосереднім впливом фізичного примусу, унаслідок якого він не міг керувати своїми вчинками, чи психічного примусу за умови, що такі дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала йому чи охоронюваним законом його правам або правам інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в цій обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці).
Разом з цим, надані прокурором докази і досліджені протоколи допиту свідків в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України об`єктивно вказують на добровільність дій  ОСОБА_3 .
Жодних об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до  ОСОБА_3 з боку будь-кого з осіб держави-агресора застосовувався фізичний та/або психічний примус, внаслідок застосування яких/якого він вчинив інкриміновані йому дії, суду не надано.
Крім того, суд зауважує, що досліджені докази свідчать, що  ОСОБА_3 діяв добровільно, а будь-які докази про примушування його до вчинення таких дій, за встановлених вище судом обставин, відсутні.
Суд враховує, що ОСОБА_3 після 24.02.2022 року по теперішній час до правоохоронних органів Миколаївської та Херсонської областей із заявами про вчинення неправомірних дій з боку представників збройних сил, ФСБ або окупаційної влади держави-аггресора не звертався, що підтверджується рапортом оперуповноваженого відділу моніторингу і зонального контролю Херсонського управління Департаменту внітрішньої безпеки НПУ ОСОБА_26 . 
Об`єктивних даних, які б давали суду підстави вважати, що ОСОБА_3  діяв не добровільно, виконував обов`язки під психічним впливом та фізичним примусом, та такі дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала йому чи іншим особам, або інтересам держави, суду не надано.
Не залишилося поза увагою суду й те, що воєнний напад на Україну, окупація території Херсонської області та встановлення на цій території окупаційних органів влади мали відкритий характер, а тому ОСОБА_3 , будучи громадянином України, до звільнення у жовтні 2022 року обіймав посаду молодшого інспектора в правоохоронному органі, а тому з огляду на його вік та достатній життєвий досвід, очевидно, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно-небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.
Зазначене, а також факт добровільного перебування на посаді , факт його перебування на тимчасово окупованій території є підтвердженням невимушеності його поведінки, відсутності будь-якого примусу стосовно нього . Отже, його дії були цілком добровільними.
Заслухавши поясненя захисника, перевіривши надані стороною обвинувачення докази, оцінюючі кожний досліджений в судовому засіданні доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів -з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого  ОСОБА_3 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України у відповідності до критерія доведеності вини “ поза розумним сумнівом”.
Окрім того, у відповідності до ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Отже, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх в аспекті ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, суд дійшов висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.
Отже, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд вважає повністю доведеним висунуте  ОСОБА_3 обвинувачення за ч.7 ст. 111-1 КК України.
Недопустимості доказів згідно вимог ст.ст. 87-89 КПК України судом не встановлено. Порушень вимог КПК України, які б могли спростувати висновки суду під час розгляду справи судом встановлено також не було.
Кваліфікація дій:
Юридична оцінка інкримінованого діяння є обов`язком суду, який у цій частині не тільки перевіряє правильність кваліфікації дій стороною обвинувачення, а й констатує, з огляду на таку оцінку, наявність підстав для визнання особи винуватою у вчиненні інкримінованого злочину.
Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно - небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.
Склад кримінального правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення.
Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок обвинуваченого, який вчинив кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараним у повній відповідності із законом.
Дії  ОСОБА_3 суд кваліфікує, як добровільне зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбачене ч.7 ст. 111-1 КК України.
Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.
Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання виправлення засудженого.
У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Обвинувачений на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, будь-яким психічним захворюванням чи тимчасовим розладом психічної діяльності на той час не страждав, не страждає на такі і в теперішній час, поводиться адекватно. Тому суд визнає його осудним та відповідальним за скоєне.
Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_27 від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану на території України», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє до тепер.
Відповідно до ч. 7 ст. 111-1 КК України добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, а також добровільна участь громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, та/або в збройних формуваннях держави-агресора чи надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України  - карається позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого  ОСОБА_3 відповідно до статті 66 КК України не встановлено. 
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого  ОСОБА_3 судом згідно статті 67 КК України встановлено – вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.
Щодо призначення покарання.
При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року “ Про практику призначення кримінального покарання”, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.
Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч.2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
При призначенні обвинуваченому  ОСОБА_3 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, вчинений умисно та особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, згідно довідки №2319 від 09.11.2023 року, ОСОБА_3 на обліку в КНП «Херсонській міський психіатричний центр» не перебуває, наявність обставин, що обтяжують покарання та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
Зважаючи на положення статті 50 КК України якою встановлено, що «покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами», на положення статті 65 КК України, якою встановлено, що «особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень», враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який вчинив даний злочин умисно, усвідомлюючи свої дії, які полягли у здійсненні громадянином України дій, спрямованих на добровільне зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючих обставин покарання, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбачене ч.7 ст. 111-1 КК України у вигляді позбавлення волі на певний строк з призначенням додаткового покарання, визначеного санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК України як обов`язкового, у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах, та з призначенням додаткового покарання, визначеного санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК України як альтернативне, у виді конфіскації всього майна, яке є його особистою власністю. 
Крім того, суд зауважує, що відсутність відомостей щодо виявлення у винного майна на час розгляду справи само по собі не є підставою незастосування конфіскації майна, оскільки майно, яке підлягає конфіскації, може бути виявлено при виконанні вироку.
Також, призначаючи покарання суд враховує, що згідно ч.1 ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що згідно ч.2 ст.52 КК України конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.
При цьому, визначаючи розмір основного призначеного покарання, суд враховує той факт, що ОСОБА_3 як громадянин України, вчинив злочин в період встановленого в Україні воєнного стану, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України, і що свідчить про те, що злочин має підвищену суспільну небезпечність, вчинив цей злочин умисно, а тому суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливе без реального відбування покарання, а тому положення ст. 75 КК України не застосовує.
З огляду на вчинення ОСОБА_3 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, з огляду на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду, висловлену у постанові від 29.01.2024 у справі № 183/184/23 (провадження № 51-5942км23) суд, при призначенні покарання ОСОБА_3 не вбачає підстав для застосування положень ст.69 КК України і призначає покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбути реально.
Підстав для застосування до ОСОБА_3 вимог ст.ст.69, 75 КК України суд не вбачає з огляду на особу обвинуваченого, який скоїв кримінальне правопорушення в період встановленого в Україні воєнного стану, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України, і що свідчить про те, що злочин має підвищену суспільну небезпечність .
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, зазначено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системний аналіз вимог закону України про кримінальну відповідальність свідчить про те, що, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, водночас належним чином умотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Дане остаточне покарання (позбавлення волі), на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 р.). 
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого  ОСОБА_3 та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Призначаючи додаткове покарання суд виходить із наступного.
При призначенні виду додаткового покарання суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 02 лютого 2022 року у справі №344/16025/18, в якій він зазначив, що рішення суду про позбавлення такого права має бути чітко і ясно сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.
При визначенні виду додаткового покарання суд також враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 30.01.2025 у справі № 644/4388/23 (провадження № 51-4564км24), за якою той факт, що обвинувачений за колабораційну діяльність (ч. 7 ст. 111-1 КК) під час окупації займав посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, свідчить про необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права займатися правоохоронною діяльністю та працювати в правоохоронних органах.
Оскільки відповідно до пред`явленого обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_3 під час окупації займав посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу охорони незаконного "УСИН по Херсонской области", створеного представниками держави-агресора на території м. Херсон, тобто зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, то суд визнає за необхідне призначити ОСОБА_3 додаткове покарання, яке позбавляє його права займатися правоохоронною діяльністю.
Тому суд призначає додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням правоохоронної діяльності в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності, а також займатися правоохоронною діяльністю на строк 11 (одинадцять) років.
Висновок в частині призначеного основного і додаткового покарання узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).
Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.
Запобіжний захід
Відповідно до абз. 8 п. 2 ч. 3 та абз. 13 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження та мотиви його ухвалення.
Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 24.04.2024 року щодо обвинуваченого  ОСОБА_3 в межах кримінального провадження обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Цивільний позов не заявлявся.
Процесуальні витрати
Згідно ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалою.
Питання про судові витрати судом вирішується відповідно до ст. 124 КПК України.
У відповідності до ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на з алучення експерта.
Матеріали кримінального провадження не містять документально підтвердженні витрати держави на проведення експертиз. 
Речові докази і арешт майна 
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України. 
Згідно ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.
Згідно п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, документи, що є речовими доказами, залишаються у матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання. 
Речові докази відсутні.
Заходи забезпечення кримінального провадження
 
Частиною 4статті 174 КПК України визначено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.04.2024 року на майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб: марки УАЗ, моделі 452А, д.н.з. НОМЕР_3 - залишити в силі для забезпечення виконання покарання у виді конфіскації майна.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд , -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 13 ( тринадцять) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням правоохоронної діяльності в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності, а також займатися правоохоронною діяльністю на строк 11 (одинадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна в дохід держави.
Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишити без змін. 
Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто з дня фактичного взяття його під варту.
Арешт,накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.04.2024 року на майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб: марки УАЗ, моделі 452А, д.н.з. НОМЕР_3 - залишити в силі для забезпечення виконання покарання у виді конфіскації майна.
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою – в той же строк із моменту отримання його копії.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні.
Інформацію про ухвалений вирок, опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1