19.03.26
22-ц/812/447/26
Провадження № 22-ц/812/447/26

П О С Т А Н О В А 
іменем України

19 березня 2026 року м. Миколаїв
справа № 484/4715/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 03 жовтня 2025 року під головуванням судді Максютенко О.А., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі 
за позовом 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
В серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (далі - ТОВ "Споживчий центр") звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що 29 грудня 2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) №29.12.2024-100001776 (далі- Договір), шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до умов Договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісії та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 
ТОВ "Споживчий центр" свої зобов`язання за кредитним договором виконало, надавши відповідачу кредит в розмірі 18000 грн, строком на 140 днів до 17 травня 2025 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 0,82 % за один день протягом строку, на який надається кредит та 180 грн неустойки, що нараховується за кожен день невиконання /неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Комісія за надання кредиту у розмірі 2700 грн, яка нараховується за ставкою 15% від суми кредиту одноразово та яку позичальник має сплатити згідно графіку платежів в період з 29 грудня 2024 року по 25 січня 2025 року.
Посилаючись на те, що  ОСОБА_1  не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, станом на 22 серпня 2025 року має заборгованість у розмірі 54900 грн, з яких - 18000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 25200 грн - заборгованість по процентам, 2700 грн - заборгованість з комісії, 9000 грн - неустойка, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати в розмірі 2422,40 грн. 

Узагальнені доводи інших учасників
Правом відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2025 року, позов ТОВ "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Споживчий центр" заборгованість за кредитним договором № 29.12.2024-100001776 (кредитної лінії) від 29 грудня 2024 року у розмірі 45900 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань згідно умов кредитного договору та порушив умови договору щодо строків сплати кредиту, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування вимог позивача. Тож, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ "Споживчий центр" щодо нарахування суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18000 грн, по процентам в розмірі 25200 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо стягнення заборгованості за комісією, то суд прийшов до висновку про правомірність дій товариства щодо встановлення комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між ТОВ "Споживчий центр" та відповідачем договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів. Отже, підписанням договору, заявки та паспорту споживчого кредиту без будь-яких застережень відповідач підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.
Відповідач, ознайомившись з умовами кредитного договору, мав реальну можливість відмовитися від укладення останнього, проте не зробив цього.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума несплаченої комісії в розмірі 2700 грн.

Що стосується нарахування позивачем неустойки в розмірі 9000 грн., суд виходить з наступного. Боржник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення на період воєнного стану. Неустойка, нарахована включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Згідно з розрахунком позивача, останнім визначено неустойку за порушення відповідачем грошового зобов`язання за кредитним договором від 29 грудня 2024 року. 
З огляду на зазначене, суд, враховуючи положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 листопада 2025 року заяву  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати заочне рішення в частині стягнення заборгованості по процентах та заборгованості за комісією та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апелянт зазначає, що він призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та проходить військову службу з 11 січня 2024 року по теперішній час. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 253 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Однак, звернутись із відповідним клопотанням він був позбавлений такої можливості, внаслідок заочного розгляду справи та відмови у перегляді цього рішення, а як наслідок — відбулося порушення його процесуальних прав учасника справи. Неповідомлення його у встановленому законом порядку про розгляд справи позбавило його передбаченого цивільним законодавством права надати суду докази, поставити питання щодо прав та обов`язків цивільного характеру. 
Також,  ОСОБА_1  зазначає, що на період дії договору до нього мали бути застосовані норми частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Нарахування відсотків та штрафних санкцій - суперечить нормам вказаного Закону. Однак, судом першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення зазначено «що стосується стягнення нарахованих банком відсотків з ОСОБА_1 , то суд зазначає, що ним не подано до суду відповідних доказів про інформування банківської установи про його статус, докази того, що ОСОБА_1 як військовослужбовець звертався на ім`я кредитної установи з листом в якому просив звільнити його від сплати відсотків чи штрафних санкцій, а вразі якщо такі вже були нараховані, то з проханням списати останні». Невірне застосування норм матеріального права під час розгляду справи негативно вплинуло на його права, зокрема, нівелювало можливість їх застосувати під час захисту своїх прав в судовому процесі. 
Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано вимоги статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. При цьому апелянт посилався на постанови КЦС Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 642/548/21, Верховного Суду від 2 грудня 2019 року у справі № 760/15915/16.
Апелянт зазначає, шо судом не дотримано його права на соціальний і правовий захист як військовослужбовця. 
Крім того, позивач не надав доказів перерахування кредитних коштів відповідачу, копія договору належним чином не засвідчення, що ставить під сумнів достовірність самого договору, приналежність доданого позивачем договору до даної справи та наявності правовідносин між позивачем та відповідачем. Вважає, що така обставина як документальне підтвердження походження коштів, які позивач розглядає як «видачу кредиту» має суттєве значення під час розгляду справи. Тож, позивачем не доведено факт перерахування грошей в якості кредитних коштів з власного рахунку ТОВ «Споживчий центр», тобто документальне підтвердження інформації про зарахування переказу від конкретної макрофінансової організації, з конкретним призначенням. 

Узагальненні доводи інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу позивач до апеляційного суду не надав. 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 січня 2026 року позивачу було роз`яснено його право надати до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2025 року. 
Копія вказаної ухвали була отримана ТОВ "Споживчий центр" в «Електронному суді», про що свідчить реєстр підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасником справи, однак, відповідні заперечення на апеляційну скаргу позивачем не надані.

2.Мотивувальна частина
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду постановлене у справі з ціною позову 54900 грн, яка є меншою ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

 
Згідно частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалено за відсутності учасників справи, повне судове рішення складено 19 березня 2026 року, датою ухвалення рішення є 19 березня 2026 року.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом встановлено, що 29 грудня 2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 29.12.2024-100001776 (кредитної лінії), який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора Е691 (а.с.18-24).
Договір складається з Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) від 29 грудня 2024 року та заявки від 29 грудня 2024 року, які підписані сторонами та є невід`ємною частиною цього Договору.
Відповідно до умов кредитного договору та заявки позичальнику надано кредит на наступних умовах: сума кредиту 18000 грн. строк на який надається кредит 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 17 травня 2025 року. 
Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розміру 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (п. 6).
Денна процентна ставка 0,82% (п. 10).
Комісія пов`язана з наданням кредиту -15% від суми кредиту та дорівнює 2700 грн та яку позичальник має сплатити згідно графіку платежів в період з 29 грудня 2024 по 25 січня 2025 (п. 7).
Неустойка 180 грн, що нараховується за кожен день невиконання /неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання (п. 15). 
Згідно відповіді ТОВ "Універсальні платіжні рішення" від 30 липня 2025 року №40-3007 кредитні кошти ТОВ "Споживчий центр" у розмірі 18000 грн. перераховано ОСОБА_1 29 грудня 2024 року о 16:52:28, номер картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 610016232, призначення платежу: видача за договором кредиту №29.12.2024-100001776 (а.с.15).
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на день пред`явлення позову 22 серпня 2025 року позивачем нарахована заборгованість у загальному розмірі 54900 грн, з яких 18000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25200 грн - заборгованість по процентам, 2700 грн - заборгованість за комісією, 9000 грн – неустойка (а.с.12).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови договору та своєчасно не виконав їх, в результаті чого має заборгованість перед позивачем на загальну суму 45900 грн, в тому числі за тілом кредиту 18000 грн, процентів в сумі 25200 грн, та комісії в сумі 2700 грн, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі відповідач не погодився з рішенням суду в частині стягнення з нього процентів та комісії, посилаючись на те, що він є військовослужбовцем.
Обставини укладення договору та розмір заборгованості по тілу кредиту відповідач не оскаржував.
Отже предметом апеляційного перегляду є висновки суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення з відповідача процентів та комісії. 
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних ? з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації 11 січня 2024 року (а.с. 55, 56).
Отже, за час проходження військової служби ОСОБА_1 як військовослужбовцю не повинні були нараховуватися проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За таких обставин заявлені вимоги банку щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами в сумі 25200 грн за час проходження військової служби ОСОБА_1 є такими, що не відповідають вимогам Закону.
Водночас, посилання апеляційної скарги на незаконність нарахування банком комісії в розмірі 2700 грн, суперечить вимогам пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому рішення в цій частині вимог відповідає вимогам закону.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За такого, та враховуючи, що процесуальний закон ґрунтується на диспозитивності судового процесу, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 20700 грн, з яких 18000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2700 грн - заборгованість за комісією.
Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи, рішення суду підлягає зміні на підставі пункту 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, зі зменшенням розміру стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 29.12.2024-100001776 (кредитної лінії) від 29 грудня 2024 року з 45900 грн до 20700 грн.

Щодо стягнення судових витрат.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, змінив оскаржуване рішення суду, задовольнив позовні вимоги позивача частково на 54,1%, то наявні підстави для нового розподілу судових витрат.
Отже, враховуючи розмір судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову в суді першої інстанції (2422,40 грн.) та відповідача при подачі апеляційної скарги (4542 грн.), а також пропорційність задоволених позовних вимог (37,7%) та задоволених вимог апеляційної скарги (93,3%), відповідач за розгляд справи в суді першої інстанції має відшкодувати позивачу 913,24 грн (2422,40*37,7%) судового збору, а позивач відшкодувати відповідачу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 4237,67 грн (4542*93,3%) судового збору.
Згідно з вимогою частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи вимоги цієї статті, колегія суддів остаточно визначає розрахунок судових витрат по справі у сумі 3324,43 грн. (4237,67 – 913,24), який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. 
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2025 року змінити.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (код ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за кредитним договором № 29.12.2024-100001776 (кредитної лінії) від 29 грудня 2024 року в загальному розмірі 20700 (двадцять тисяч сімсот) гривень.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3324,43 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий  	І.В. Лівінський	
  Судді	  Т.М. Базовкіна  	

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складене 19 березня 2026 року.