ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026 року
м. Харків
справа № 552/5908/22
провадження № 22-ц/818/1358/26 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року в складі судді Щепіхіної В.В.
в с т а н о в и в:
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08.06.2022 визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «Приватбанк» від 29.07.2021 про його звільнення. Після цього його поновлено на роботі та встановлено робоче місце за адресою: м. Полтава, вул.Соборності,70а у приміщенні банку. В подальшому наказом АТ КБ ПриватБанк йому надано відпустку з 20.06.2022 по 11.07.2022. 
Наказом за № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 «Про призупинення дії трудового договору» йому призупинено дію трудового договору з 12.07.2022 до дати припинення або скасування воєнного стану. 
Зазначив, що відділення банку, де він працював, не зупинило свою роботу і працює в штатному режимі на час подання позову. Він мав можливість виконувати свої обов`язки, проте, відповідач безпідставно призупинив дію трудового договору з ним. 
Враховуючи, що його фактично після поновлення на роботі не було допущено до роботи, вважав, що наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12.07.2022 по день ухвалення рішення, з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 2845,09 грн згідно рішення суду. 
Вказав, що порушення його трудових прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагають додаткових зусиль для організації його життя і життя своєї родини. Моральну шкоду оцінює в розмірі 50 000,00 грн. 
Просив визнати незаконним та скасувати наказ АТ КБ ПриватБанк № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 про призупинення дії трудового договору з 12.07.2022 ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 з 12.07.2022 дію трудового договору; стягнути з АТ КБ ПриватБанк на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн, судові витрати у розмірі 7992,40, які складаються з витрат на правничу допомогу у сумі 7000,00 грн та 992,40 грн судового збору.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, визнано незаконним наказ Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з 12.07.2022 року ОСОБА_1 »; провадження в частині позовних вимог щодо скасування наказу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з 12.07.2022 року ОСОБА_1 » та поновлення ОСОБА_1 з 12.07.2022 року дії трудового договору - закрити на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.07.2022 року по 22.02.2023 року в сумі 415 128,24 грн; допущено до негайного виконання рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за 1 (один) місяць; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 7000 грн; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн та судовий збір у сумі 2481,00 грн; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 5143,68 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог, ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що чинне законодавство не вимагає від роботодавця зазначати детальний опис обставин неможливості надання роботи та виконання роботи працівником, як підстав призупинення дії трудового договору, в наказі про призупинення дії трудового договору. Також жодне з положень зазначеного Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не містить вичерпного переліку випадків, за яких існує абсолютна неможливість надання роботодавцем роботи, а працівником - виконання роботи. Видання оскаржуваного наказу було обумовлено неможливістю надання відповідачем роботи згідно з посадовими обов`язками ОСОБА_1 внаслідок введення воєнного стану на території України, що призвело до змін в поточній діяльності банку, зокрема, стосовно посади позивача - зменшення кількості зустрічей, відсутність необхідності виїзду до відділень банку у зв`язку з ризиками обстрілу, зменшення кількості активних клієнтів малого та середнього бізнесу, що в результаті обумовило відсутність навантаження на працівника на посаді. Ці зміни, викликані воєнним станом, обумовили відсутність навантаження на працівника на посаді, яку займає ОСОБА_1 , тому було прийнято рішення про призупинення трудового договору з позивачем.
Зазначило, що основним засобом, необхідним для належного виконання позивачем трудових обов`язків, є певна кількість клієнтів банку - суб`єктів малого та середнього бізнесу, з якими може співпрацювати позивач на виконання трудових обов`язків: проводити переговори, зустрічі/дзвінки, влаштовувати презентації банківських послуг, здійснювати підготовку документів тощо.
Згідно зі наданою відповідачем статистичною інформацією банку по Полтавському регіону за період з 24.02.2022 по 21.06.2022 в розрізі корпоративних клієнтів (малий бізнес, середній бізнес, мікробізнес, корпоративний бізнес), за час воєнного стану до дати призупинення дії трудового договору різко знизилась кількість активних клієнтів. Так, наприклад, на 1017 зменшилась кількість корпоративних клієнтів, у яких була активність за шість місяців, на 377 зменшилась кількість корпоративних клієнтів із зарплатними проєктами, на 329 зменшилась кількість корпоративних клієнтів з активним рахунком з діючим лімітом, на 1406 зменшилась кількість клієнтів, які використовують Приват24 для здійснення платежів тощо (статистичні дані було додано відповідачем до додаткових пояснень від 24.01.2023). Таким чином, у зв`язку з різким зниженням кількості активних корпоративних клієнтів відповідач на період воєнного стану не мав можливості надати працівнику виконувати роботу згідно з посадовою інструкцією, а позивач відповідно не мав можливості виконувати в повному обсязі трудові обов`язки, що передбачали роботу з клієнтами (дзвінки, зустрічі, презентації, оформлення документів тощо).
Інший блок трудових обов`язків згідно з посадовою інструкцією ОСОБА_1 полягав у пошуку та підборі персоналу на посади функціональних підлеглих сумісно з HR, оцінці кандидатів при прийомі на роботу за компетенціями в процесі тристороннього інтерв`ю за участю керівника і фахівця з оцінки, проведенні адаптації нових співробітників на посадах функціональних підлеглих, що слідує з п.п. 2.4.-2.6. посадової інструкції. відповідачем було надано пояснення, що з початком введення воєнного стану в Полтавському регіоні та в банку в цілому не було масового набору нових працівників у підрозділи мікробізнесу, малого, середнього, корпоративного бізнесу, які б перебували у підпорядкуванні ОСОБА_1 , таким чином, банк не мав можливості надати працівнику виконувати наведені трудові обов`язки з підбору та навчання функціональних підлеглих, а працівник відповідно не мав можливості виконувати ці трудові обов`язки з незалежних від сторін трудового договору причин.
Посилалося на те, що надання та виконання роботи має бути виключно в межах роботи, передбаченої трудовим договором та посадовою інструкцією, а не взагалі в межах діяльності підприємства, установи чи організації. Таким чином, роботодавець не мав відповідно до чинного законодавства правових підстав для переведення працівника на іншу роботу, якою він міг забезпечити працівника, наприклад, для виконання обов`язків касира, або інкасатора, або оператора тощо, які продовжували працювати під час воєнного стану та були забезпечені роботою.
Вказало, що оскільки ОСОБА_1 було призупинено дію трудового договору наказом № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 року, отже, двома місяцями, що передували виданню наказу про призупинення дії трудового договору, були квітень та травень 2022 року. Згідно з розрахунковими листками ОСОБА_1 , копії яких є в матеріалах справи, за квітень та травень 2022 року працівнику не було нараховано заробітну плату, оскільки працівник не приступав до роботи. У лютому та березні 2022 року ОСОБА_1 також не приступав до роботи та відповідно не отримував заробітну плату. Отже, підлягає застосуванню абз. 8 п. 2 Порядку № 100 та абз. 3 п. 4 Порядку № 100, згідно з якими якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Посадовий оклад ОСОБА_1 був установлений в розмірі 17336 грн. Розрахунковим періодом для обчислення середньоденної заробітної плати є два місяці, що передували місяцю, в якому було видано наказ про призупинення трудового договору, тобто квітень та травень 2022 року. Відповідно до норм тривалості робочого часу за графіком роботи позивача у квітні 2022 року було встановлено 21 робочий день, у травні - 22 робочих дні. Середньоденна заробітна плата розраховується наступним чином: (17336*2)/(21+22)=806,33 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , яка має використовуватись для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, спричиненого призупиненням дії трудового договору, згідно з наявною у справі довідкою № 20.1.0.0.0/7-116312 від 13.10.2022, сформованою відповідно до Порядку № 100, становить розмір 806,33 грн, а не 2562,52 грн, як було помилково визначено судом в оскаржуваному рішенні. Сам по собі факт визначення судами середньої заробітної плати позивача в іншій справі не є підставою для застосування такого розміру середньоденної заробітної плати як преюдиціального факту.
Зазначило, що судом не було визначено в оскаржуваному рішенні наявність всіх складових для відшкодування моральної шкоди. Факт заподіяння позивачеві моральних страждань після звільнення з АТ КБ «ПриватБанк» не був доведений жодними належними та достовірними доказами, а висновок суду про вжиття додаткових зусиль для налагодження свого життя, відшукання інших джерел для існування є по суті лише припущенням. Саме по собі видання оскаржуваного наказу та в подальшому визнання в судовому порядку незаконним та його скасування не може свідчити про встановлений факт спричинення моральної шкоди позивачу за відсутності понесеної позивачем шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між скрутним матеріальним становищем позивача та діями відповідача. Суд не навів в оскаржуваному рішенні оцінку доказів, які б свідчили про дійсність факту завдання позивачу моральної шкоди.

03.12.2025 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. Також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційним судом в іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу що Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» необхідно задовольнити частково.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» з 2004 року на різних посадах. 01.09.2004 року між АТ КБ «ПриватБанк» (на той час – Полтавське ГРУ ПриватБанку) та ОСОБА_1 укладено трудовий договір.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08.06.2022 у справі № 554/8471/21 скасовано наказ Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» від 29.07.2021 про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора міжрегіонального управління по регіону - керівник напрямку реалізації програм клієнтам МСБ АТ КБ «ПриватБанк», стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 620229,62 грн та судовий збір у розмірі 908,00 грн; в частині поновлення на роботі рішення допущено до негайного виконання (а.с.17-18 том 1). 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 11.01.2023 вищевказане рішення змінено в частині визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 з 620 229,62 грн до 550 941,80 грн (а.с.165-170 том 1).
Постановою Верховного Суду від 06 березня 2024 року касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2022 року в частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2023 року залишено без змін.
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» № Э.28.0.0.0/1-7070969 від 20.06.2022, виданим на виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 08.06.2022 у справі № 554/8471/21, скасовано наказ Э.DN-УВ-2021-7096105-п від 29.07.2021 про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на роботі в АТ КБ ПриватБанк зі встановленням робочого місця за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 70-а, у приміщенні банку (а.с.68 том 1).
20.06.2022 ОСОБА_1 подав відповідачу заяву, в якій просив надати щорічну відпустку з 20.06.2022 по 11.07.2022 (а.с.20 том 1).
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 призупинено дію трудового договору з 12.07.2022 року до дати припинення або скасування воєнного стану ОСОБА_1 . Припинено роботодавцем забезпечувати роботою, припинено нарахування та виплату заробітної плати (а.с.19 том 1).
01.09.2022 ОСОБА_1 подав заяву відповідачу, зокрема щодо скасування наказу про призупинення дії трудового договору (а.с.20зворот-21 том 1).
Листом № 20.1.0.0.0/7-220901/18518 від 03.10.2022 АТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 про те, що військова агресія унеможливила надання йому роботи, передбаченої посадовою інструкцією та взявши до уваги фактичну неможливість забезпечення роботою через військову агресію, банк був вимушений тимчасово припинити трудовий договір (а.с.54 том 1).
Матеріали справи містять посадову інструкцію «Перший заступник директора макрорегіонального управління по регіону – керівник напрямку реалізації програм клієнтам МСБ» (а.с.64-65 том 1).
Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 13.10.2022 середньоденна заробітна плата за квітень 2022 року по травень 2022 року становить 806,33 грн (а.с.80 зворот том 1).
Матеріали справи містять статистичні дані по корпоративним клієнтам за період з 24.02.2022 по 21.06.2022 бранч РОНО Полтавський регіон, з яких вбачається, що на 1017 зменшилась кількість корпоративних клієнтів, у яких була активність за шість місяців, на 377 зменшилась кількість корпоративних клієнтів із зарплатними проєктами, на 329 зменшилась кількість корпоративних клієнтів з активним рахунком з діючим лімітом, на 1406 зменшилась кількість клієнтів, які використовують Приват24 для здійснення платежів (а.с.130 том 1).
В даній справі також були ухвалені наступні судові рішення.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25.01.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з 12.07.2022 року ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 з 12.07.2022 року дію трудового договору; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.07.2022 року по 25.01.2023 року в сумі 404002,78 грн, моральну шкоду сумі 7000 грн, судовий збір сумі 992,40 грн та 5000 грн витрат на правову допомогу (а.с.142-143 том 1). 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 06.06.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2023 року – залишено без змін (а.с.228-232 том 1).
Постановою Верховного Суду від 07.08.2024 касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 червня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова, з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2023 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 06 червня 2023 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають (а.с.124-129 том 2).

Наказом АТ КБ «ПриватБанк» № Е.28.0.0.0/1-6612499 від 23.02.2023 року, виданим на виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 25.01.2023 року у справі № 552/5908/22, скасовано дію Наказу № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» та встановлено ОСОБА_1 робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 .
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» № Е.28.0.0.0/1-7539964 від 07.08.2023 року ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.39-41 том 3).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.03.2025 у справі № 552/4766/23, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 24.06.2025, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк», третя особа: Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» про поновлення на роботі – відмовлено (а.с.42-51,53-60 том 3).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року. 
Указаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом (частини друга, третя статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» 
Призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин (частина перша статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного наказу роботодавця).
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23)).
У постанові Об`єднаної палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24), вказано, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. 
Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.
Частина перша вказаної норми права у чинній редакції визначає, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.
Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу) є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.
Колегія суддів ураховує, що стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», як спеціальна норма, надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником за наявності вищевказаних обставин.
Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Подібні висновки неодноразово висловлено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23, від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24).
У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23 (провадження № 61-6755св24), де вирішувався подібний спір між працівником та роботодавцем - АТ «Укрзалізниця», зазначено, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи АТ «Укрзалізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.
Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача роботою.
У вищевказаній справі Верховний Суд указав, що оскільки відповідач не довів і у справі не встановлено обставин абсолютної неможливості надання відповідачем позивачу роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, тому суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.
Верховний Суд у своїх постановах: від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23), неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести, неможливість надання та виконання такої роботи.
Указана судова практика є незмінною.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не припиняло своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану й судами не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (посадовою інструкцією), тобто в роботодавця існувала абсолютна неможливість надати роботу, у тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідно до своєї кваліфікації та досвіду роботи, при тому, що працівник об`єктивно не міг виконувати роботу. 
Встановивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.
У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та висновків суду не спростовують.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.
Водночас частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Це ж право визначене також частиною третьою статті 65 Закону України «Про правотворчу діяльність».
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Враховуючи, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати та призвели до порушення його конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норму частини другої статті 235 КЗпП України, яка регулює подібні за змістом відносини, та поклав на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час його перебування у вимушеному прогулі.
Такий висновок суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 червня 2023 року справі № 149/1089/22, від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22, від 27 березня 2024 року у справі № 753/12518/22, від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100, з подальшими змінами та доповненнями.
У пункті 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплати за попередні два місяці роботи.
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку.
Згідно з абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
З наведеного можна зробити висновок про те, що якщо працівник протягом останніх чотирьох календарних місяців, що передують місяцю, у якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, не відпрацював жодного робочого дня, відсутній розрахунковий період, тому середня заробітна плата в такому випадку обчислюється виходячи з посадового окладу.
Матеріали справи свідчать про те, що з 29 липня 2021 року ОСОБА_1 було звільнено, наказом від 20 червня 2022 року поновлено на роботі, з 20 червня 2022 року по 11 липня 2022 року перебував у відпустці, а наказом від 21 червня 2022 року йому призупинено дію трудового договору з 12 липня 2022 року, а тому, керуючись приписами пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, суд визначає середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з тарифної ставки посадового (місячного) окладу працівника.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 було призупинено дію трудового договору наказом № Э.28.0.0.0/1-7071154 від 21.06.2022, отже, двома місяцями, що передували виданню наказу про призупинення дії трудового договору, були квітень та травень 2022 року.
Місячний оклад ОСОБА_1 у квітні 2022 року (21 робочий день) та у травні 2022 року (22 робочі дні) становив 17 336,00 грн, що не заперечується сторонами.
Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить 806,33 грн (17336*2/43 робочих днів).
Виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача (806,33 грн) та кількості робочих днів за період з 12.07.2022 (день призупинення трудового договору) по 22.02.2023 (день, що передував поновленню дії трудового договору) (162 робочий день), колегія суддів вважає, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 130 625,46 грн (806,33 грн *162).
Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Вказана норма закону містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (див. постанову Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/14909/16-ц (провадження № 61-20666св18).
Встановивши порушення відповідачем норм трудового законодавства України внаслідок незаконного призупинення дії трудового договору з позивачем та врахувавши принципи законності та справедливості, а також взявши до уваги характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер вимушених змін у його життєвих стосунках, час і зусилля витрачені ним для захисту його прав та інші встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди та стягненню з відповідача на користь позивача 7000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Доводів щодо судових витрат, понесених в суді першої інстанції апеляційна скарга не містить.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Щодо витрат на правничу допомогу наданих в суді апеляційної інстанції, заявлених ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 604/484/23 (провадження № 61-17933св23), додаткові постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 752/24975/20 (провадження № 61-9599св23).
Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Колесніков В.О., який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВІ № 1312799 від 02.12.2025 та договору № 10/11 про надання правничої допомоги від 10.11.2025.
Матеріали справи свідчать про те, що протягом її перегляду судом апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 адвокатом Колесніковим В.О. подано до суду відзив на апеляційну скаргу. 
При цьому слід звернути увагу на позицію Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, згідно якої при визначенні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне: чи змінювалася правова позиція у справі в судах першої та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткове джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20. 
Як вбачається з матеріалів справи позиція відповідача з часу розгляду справи судом першої інстанції не змінилась, нові докази не подавались, нові обставини справи не встановлювались, інших процесуальних документів до суду апеляційної інстанції не подавалось. Тобто, обсяг наданої ОСОБА_1 адвокатом Колесніковим В.О. правничої допомоги в суді апеляційної інстанції фактично обмежується складанням відзиву на апеляційну скаргу.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції. 

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні в частині сум стягнення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки вимоги ОСОБА_1 в частині визнання наказу незаконним (100%) та відшкодування моральної шкоди (14%) задоволено частково, тому судовий збір за подачу позову в цій частині становить 1339,74 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено на суму 130 625,46 грн, тому судовий збір в цій частині становить 1306,25 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково, зокрема, залишено без змін щодо вимог про визнання наказу незаконним та відшкодування моральної шкоди (1339,74*150%*0,8), в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено на 68,53%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3566,93 грн (6772,42-1567,50) необхідно компенсувати відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Шляхом взаємозаліку зазначених сум необхідно компенсувати відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір у розмірі 2260,68 грн (3566,93 грн – 1306,25 грн).
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року в частині визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та відшкодування моральної шкоди – залишити без змін.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2025 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити в частині сум стягнення.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 липня 2022 року по 22 лютого 2023 року в розмірі 130 625,46 грн.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Здійснити перерозподіл судового збору.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1339,74 грн за подачу позовної заяви.
Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2260,68 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина