Справа № 466/5329/25 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/2848/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 березня 2026 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2025 року в справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, 

встановив:
04.06.2025 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у зв`язку з несплатою до місцевого бюджету коштів пайової участі щодо об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими підземними автостоянками на АДРЕСА_1 » у розмірі 391053 грн. 74 коп., інфляційних втрат в сумі 216374 грн. 34 коп. та 3% річних в сумі 39726 грн. 77 коп., а в цілому 647154 грн. 85 коп. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2025 року справу передано на розгляд за підсудністю до Франківського районного суду м. Львова.
Ухвалу суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просила її скасувати, справу передати за підсудністю до Городоцького районного суду Львівської області.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на те, що відповідно до ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Відповідачем до клопотання про передачу справи за підсудністю до Городоцького районного суду Львівської області було долучено витяг з паспорта з відміткою про місце реєстрації в м. Городок Львівської області, натомість, позивачем була вказана адреса: АДРЕСА_2 , що не відповідає дійсності.
Вважає, що даний спір не стосується нерухомого майна, а є спором зобов`язального характеру про стягнення заборгованості, відтак, повинен розглядатися судом відповідно до правил статті 27 ЦПК України. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17.03.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 27.03.2026 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальним правилом підсудності справ, яке закріплене у статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Водночас, за положеннями частини першої статті 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (виключна підсудність).
Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами – сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення. 
Майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна, як об`єкта цивільних прав.
Згідно зі ст.181 ЦК України, до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло з договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно – предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).
З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю випливає її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.
Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17 (провадження №61-30812св18) зазначено, що «правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно».
Судом першої інстанції встановлено, що предметом позову в справі є стягнення з відповідача коштів (пайового внеску) до місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту, згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», щодо об`єкта будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими підземними автостоянками на АДРЕСА_1 .
Отже, зазначені обставини свідчать про те, що в даному випадку спірні правовідносини випливають із вимог закону, який стосується нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 , що територіально знаходиться у Франківському районі м. Львова, на який поширюється юрисдикція Франківського районного суду м. Львова.
Таким чином, позови щодо нерухомого майна, включаючи спори про сплату пайових внесків (придбання/відчуження), підлягають розгляду за правилами виключної підсудності (ст.30 ЦПК України), тобто за місцезнаходженням майна, а стягнення коштів за ст.1212 ЦК України (безпідставно набуте майно) у таких спорах не змінює правила – суд визначається місцем розташування нерухомості.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір у цій справі виник з приводу нерухомого майна, оскільки позовні вимоги мають явний, очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном.
Таким чином, оскільки позовні вимоги стосуються прав на об`єкт нерухомого майна, то підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими статтею 30 ЦПК України, якою регулюються правила виключної підсудності, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
Повний текст постанови складений 27 березня 2026 року.   

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:         С.М. Копняк

А.В. Ніткевич