ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 381/4906/24

провадження № 61-8809 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», 
треті особи:приватний виконавець виконавчого округу Київської області Літвиненко Олексій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року у складі судді Ковалевської Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2025 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І.,Шебуєвої В. А., Кафідової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «ФК «Інвест-Кредо»), треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Літвиненко О. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов обґрунтований тим, що у квітні 2023 року йому стало відомо про те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Литвиненка О. В. перебуває виконавче провадження № 76007459 з примусового виконання виконавчого напису № 3263, посвідченого 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В., про звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . У виконавчому написі зазначено, що строк, за який проводиться стягнення, становить з 19 грудня 2011 року по 28 листопада 2012 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, запропоновано задовольнити вимоги стягувача ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 489 275, 03 грн.
Вказував на те, що виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню, виходячи з того, що заборгованість перед АТ «Дельта Банк» не була безспірною на час вчинення виконавчого напису. Крім того, вказав на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не дотримався умов, за наявності яких виконавчий напис може бути вчинений, зокрема йому не було направлено повідомлення про намір стягнення боргу та про відступлення права грошової вимоги. Також вказував, що посвідчення оспорюваного виконавчого напису в Київському міському нотаріальному окрузі порушує положення статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», оскільки боржник за виконавчим написом проживає в іншому нотаріальному окрузі.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати виконавчий напис, вчинений 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 3263, про звернення стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , для задоволення вимог стягувача ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 489 275, 03 грн таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 травня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, що вчинений 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 3263, про звернення стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , для задоволення вимог стягувача ПАТ «Дельта Банк».

Судові рішення мотивовано тим, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту надсилання позивачу повідомлення про порушення запезпеченого обтяженням зобов`язання, а також реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Крім того, долучені до матеріалів справи квитанції підтверджують часткове погашення позивачем боргу в розмірі 20 725 дол. США (до вчинення виконавчого напису), що свідчить про те, що на час посвідчення виконавчого напису заборгованість позивача не була безспірною. 
Про існування виконавчого напису позивач дізнався у квітні 2023 року під час перебування виконавчого напису на примусовому виконанні у приватного виконавця Трофименка М. М. і саме з того часу розпочався строк позовної давності. Відповідачем зазначеного не спростовано. За таких обставин, позов подано в межах строку позовної давності і є підстави для його задоволення.
Суди послалися на відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 липня 2025 року через підсистему Електронний суд представник ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» - адвокат Кучерук А. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 02 квітня 2018 року у справі № 914/758/17, від 15 травня 2018 року у справі № 922/2058/17, від 13 листопада 2018 року у справі № 924/127/17, від 15 січня 2019 року у справі № 910/2972/18, від 21 січня 2019 року у справі № 916/400/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 6/8-09, від 11 липня 2019 року у справі № 583/783/18, від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11614/18, від 22 серпня 2019 року у справі № 910/15453/17, від 03 вересня 2019 року у справі № 920/903/17, від 03 жовтня 2019 року у справі № 397/310/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 397/310/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 910/16827/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 201/3917/17-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 916/2828/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 381/4906/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

22 серпня 2025 року матеріали цивільної справи № 381/4906/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» - адвоката Кучерук А. В. мотивована тим, що суд першої інстанції всупереч положенням статті 274 ЦПК України здійснив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Також заявник звертає увагу на те, що судами попередніх інстанцій судом помилково зроблено висновки про те, що про існування виконавчого напису позивач дізнався лише у квітні 2023 року і саме з цього часу розпочався строк позовної давності та залишено поза увагою те, що позивач міг дізнатися про наявність оспорюваного виконавчого напису з 22 листопада 2018 року - дати ухвалення судового рішення у справі № 381/340/18 щодо скасування арешту майна, накладеного Фастівським міськрайонним ВДВС у рамках відкритого виконавчого провадження за оспорюваним виконавчим написом, боржником за яким є позивач.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

05 січня 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Дьячук Н. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про необґрунтованість її доводів, просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Звертає увагу на те, що відповідач зареєстрований в підсистемі Електронний суд, до його електронного кабінету судом направлялись усі процесуальні документи. Разом з тим відповідач не звертався до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а тому є безпідставним посилання заявника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи. Крім того, доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з позовом не підтверджені належними та допустимим доказами та зводяться до припущень. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3263, за яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 . 

Відповідно до виконавчого напису строк, за який проводиться стягнення, - 19 грудня 2011 року по 28 листопада 2012 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, запропоновано задовольнити вимоги стягувача ПАТ «Дельта Банк» в розмірі 489 274, 03 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 47 822, 84 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 28 листопада 2012 року складає 382 247, 96 грн; сума заборгованості за відсотками - 23 390, 10 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 28 листопада 2012 року складає 107 027, 07 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Літвиненком О. В. від 10 вересня 2024 року відкрито виконавче провадження №76007459 з виконання вказаного виконавчого напису.

Згідно з наявними у матеріалах справи квитанціями ОСОБА_1 до вчинення виконавчого напису здійснювалося часткове погашення боргу на загальну суму 20 725 дол. США (а. с. 21-27).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають не в повній мірі.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною першою, четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України (стаття 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису є нотаріальною дією (пункт 19 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Правовому регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій (далі - Порядок).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, наданими стягувачем документами згідно з Переліком, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого.

Відповідно до пунктів 1.1, 3.1, 3.2, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити у здійсненні виконавчого напису.

З урахуванням статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документів, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19.

Разом з тим обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідною умовою є письмове повідомлення боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, та внесення до Реєстру відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Системний аналіз положень статей 24, 26, 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статті 87 Закону України «Про нотаріат», Порядку та Переліку документів дає підстави для висновку, що обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення запеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту такої реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження №14-83 цс 18) та постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 205/6697/15-ц (провадження № 61-25028 св 18), від 28 червня 2023 року у справі № 201/2667/20 (провадження № 61-12186 св 21).

Положення закону щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання направлені на фактичне повідомлення заставодавця, з метою надання йому можливість усунути відповідні порушення основного зобов`язання і запобігти зверненню стягнення на його майно. Отже, таке повідомлення слід вважати здійсненим належним чином за умови, що заставодавець отримав його. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706 цс 19).

Підставами позову у цій справі про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позивач визначав наступні: відсутність документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника; не направлення стягувачем письмової вимоги боржнику про усунення порушення виконання зобов`язання, а також відсутність доказів отримання позивачем такої вимоги; відсутність факту безспірності заборгованості боржника.

Судами встановлено, що 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 .Відповідно до виконавчого напису строк, за який проводиться стягнення, - 19 грудня 2011 року по 28 листопада 2012 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, запропоновано задовольнити вимоги стягувача в розмірі 489 275, 03 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував на відсутність у нього документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, оскільки останні не були йому передані первісним кредитором. При цьому зазначав, що вказані документи безпосередньо стосуються предмету доказування позовних вимог, а тому їх долучення до матеріалів справи є обов`язковим з метою встановлення істинних обставин справи.

Під час вирішення спору судом першої інстанції неодноразово витребовувалися у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І. В. належним чином завірені копії документів, на підставі яких був вчинений виконавчий напис № 3263 від 28 грудня 2012 року щодо ОСОБА_1 , проте такі докази нотаріусом не були надані.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів фактичного повідомлення банком ОСОБА_1 , як заставодавця, про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання для надання йому можливості усунути відповідне порушення, а також доказів реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Такі порушення порядку повідомлення заставодавця про вимогу про усунення порушення є самостійною правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 

Також суди звернули увагу на те, що долучені позивачем до матеріалів справи квитанції підтверджують часткове погашення ним боргу у розмірі 20 725 дол. США (до вчинення виконавчого напису), а отже виконавчий напис вчинено на погашення заборгованості, яка не є безспірною.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність у нотаріуса підстав для вчинення виконавчого напису.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» заявило про застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19) вказано, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, з огляду на необхідність відповідно до положень статті 13 ЦК України оцінювати судом добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права і до моменту звернення з позовом, враховуючи обов`язок суду при вирішенні питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права, слід виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру (тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача своєчасно звернутися за захистом порушеного права).

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у cправі № 911/229/22 та постановах Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18, від 22 жовтня 2025 року у справі № 723/2520/22.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, при ухваленні оскаржуваного судового рішення вважав, що позивачем не пропущено позовну давність для звернення до суду з цим позовом, з огляду на те, що про існування оспорюваного виконавчого напису від 28 грудня 2012 року позивач дізнався у квітні 2023 року під час перебування виконавчого напису на примусовому виконанні у приватного виконавця Трофименка М. М. і саме з того часу розпочався строк позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій. 

Під час розгляду справи ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» звертало увагу на те, що позивач міг дізнатися про наявність оспорюваного виконавчого напису з 22 листопада 2018 року - дати ухвалення судового рішення у справі № 381/340/18 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - Фастівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби, про звільнення майна з-під арешту. 

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 07 березня 2019 року, у справі № 381/340/18 задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - Фастівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби, та знято арешт з належної ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , накладений постановою відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції від 15 березня 2011 року. Із мотивувальної частини цього рішення убачається, що заперечуючи проти позову, представник третьої особи - головний державний виконавець Турська Л. В. подала відзив на позовну заяву, у якому, зокрема звертала увагу на те, що на примусовому виконанні відділу перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 3263, посвідченого 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В., про звернення стягнення на нерухоме майно.

Таким чином, про існування оспорюваного виконавчого напису від 28 грудня 2012 року, а отже і про порушення своїх прав, ОСОБА_1 було відомо принаймні із рішення суду від 22 листопада 2018 року у справі № 381/340/18, яке він оскаржував в апеляційному порядку. З позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач звернувся 16 жовтня 2024 року.

Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями) з 12 березня до 22 травня 2020 року установлено на всій території України карантин.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та було відмінено лише з 24 год. 00 хв 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тобто, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені на строк дії карантину, який тривав до 30 червня 2023 року.

Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Воєнний стан неодноразово було продовжено, діє він і на момент винесення цієї постанови.

У подальшому Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року, пункт 19 у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено у такій редакції «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Тобто, порядок обчислення позовної давності був змінений з «продовження на строк дії військового стану» на «зупинення на строк дії такого стану».

Таким чином, якщо перебіг позовної давності, обчислений відповідно до статей 257, 258 ЦК України, розпочався до 02 квітня 2020 року (зокрема як стверджує відповідач з 22 листопада 2018 року) і не сплив до цієї дати, а спірні правовідносини продовжилися після 24 лютого 2022 року (введення в Україні воєнного стану), то можна дійти висновку, що внаслідок двох продовжень і одного зупинення перебігу позовної давності такий строк не сплив і перебіг позовної давності продовжиться від дати набрання чинності Законом про законодавче скасування зупинення перебігу позовної давності. 

Отже, трирічна позовна давність, передбачена статтею 257 ЦК України, навіть за умови відліку початку її перебігу з 22 листопада 2018 року, з урахуванням двох продовжень (згідно з Законами України від 30 березня 2020 року № 540-IX (набрав чинності 02 квітня 2020 року) і від 15 березня 2022 року № 2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року)) і одного зупинення (від 08 листопада 2023 року № 3450-IX (набрав чинності 30 січня 2024 року )) у цій справі не пропущена.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 грудня 2025 року у cправі № 906/1674/23.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення з позовом у цій справі, проте помилився щодо мотивів, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у цій частині належить змінити з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» задовольнити частково. 

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2025 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк 

В. В. Шипович