Номер провадження: 22-з/813/222/26 
Справа № 947/25896/25
Головуючий у першій інстанції 
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув клопотання  ОСОБА_2 про розподіл судових витрату справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Куриленко О.М.,
встановив:
10 липня 2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення по сплаті аліментів у розмірі 240000 гривень.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2025 скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
13.04.2026 в електронному вигляді через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 – адвоката Савіна С.О. надійшло клопотання про розподіл судових витрат, в якому останній просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у зв`язку з розглядом даної справи, а саме витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у загальному розмірі 20 000 грн.
15.04.2026 від представника ОСОБА_1 – адвоката Поплавського Д.П. надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якій останній просив відмовити в їх задоволенні. Клопотання обґрунтоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази надання правничої допомоги адвокатом Савіним С.О., оскільки останній лише ознайомився з матеріалами справи, будь-яких інших дій ним не було здійснено. Тому розмір заявлений до стягнення є необґрунтованим та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, витраченим адвокатом часом на надання послуг у справі та складністю самої справи. 
Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи клопотання та заперечень на нього, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.3, 4 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Оскільки розгляд справи було проведено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та те, що предметом звернення є лише вирішення питання про судові витрати, колегія суддів дійшла висновку, що необхідності у виклику сторін суд не вбачає.
Так, згідно із п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України однією з підстав для ухвалення додаткового рішення є не вирішення судом питання про судові витрати.
Згідно із ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Так, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Водночас зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У ч.3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок міститься постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).
Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі в апеляційній інстанції адвокатом Савіним С.О. надано наступні докази:
1.копію договору про надання професійної правничої допомоги №28/07/25 від 28.05.2025; 
2.копію Акту виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання професійної правничої допомоги №28/07/25 від 28.05.2025.
Відповідно до вказаного акту на виконання умов договору адвокатом були виконанні наступні роботи (надані послуги): здійснення представництва інтересів ОСОБА_2 по справі в апеляційній інстанції, які оцінені адвокатом в розмірі 20 000 грн.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що адвокатом Савіним С.О. під час перегляду справи в апеляційній інстанції не було здійснено жодних дій, щодо представництва інтересів клієнта ОСОБА_2 , лише було здійснено ознайомлення з матеріалами справи. Будь-яких процесуальних документів (заперечень, клопотань, відзивів) з метою захисту інтересів ОСОБА_2 , адвокатом не подавалось. 
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, у вказаній справі адвокатом не було надано доказів надання послуг та фактично їх не було здійснено. 
А стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн., лише за ознайомлення з матеріалами справи без подальшого виконання адвокатом робіт (надання послуг), не є співмірним із складністю вказаної роботи. 
З огляду на вищевказане, колегія суддів зазначає, що відшкодування наведених витрат на правничу допомогу, які не мають підтвердження про їх надання адвокатом в інтересах ОСОБА_2 не можуть бути пред`явленні до стягнення.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має на меті компенсувати стороні понесені витрати, а не створювати джерело додаткового доходу або спосіб надмірного збагачення.
Отже, враховуючи вищевказане колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку відсутні підстави для покладення на апелянта здійснення компенсації витрат на правничу допомогу, оскільки останні по суті заявлені безпідставно з метою збагачення сторони за рахунок іншої, без їхнього фактичного понесення. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Додаткове рішення може бути оскаржено (ч. 5 ст. 270 ЦПК України). 
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 133, 137, 270, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розподіл судових витрат відмовити.
Додаткова постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту. 

Головуючий суддя: Є.С. Сєвєрова 

Судді: Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе