Справа № 467/411/26
3/467/133/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., з участю секретаря судового засідання – Рожкової Т.М., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Арбузинка, громадянина України, пенсіонера за віком, місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; відомості про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні, 
за ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

ВСТАНОВИВ :

Формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним 

23 березня 2026 року о 09 год. 50 хв. ОСОБА_1 , керуючи мопедом марки «Хонда» Діо, без реєстраційного номера, та маючи на собі явні ознаки алкогольного сп`яніння у виді різкого запаху алкоголю з порожнини рота та почервоніння очей, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки, а також у найближчому медичному закладі – КНП «ЮМБЛ» відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України і тим самим учинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Позиція особи, яка притягається до адміністративної відповідальності

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою провину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення заперечив.
Зокрема, вказав, що знаходився безпосередньо біля свого домоволодіння, коли до нього під`їхали працівники поліції. 
Однак, мопедом не керував, а лише котив його, знаходячись на сидінні водія, оскільки двигун в момент руху не працював. 
Додав, що алкогольні напої не вживає протягом тривалого часу у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, а тим більше, невдовзі перед зупинкою працівниками поліції він повернувся з роботи, а тому не міг перебувати в стані сп`яніння. 
Пройти огляд на місці зупинки він відмовився, так як знайомі розповідали йому, що поліцейські можуть використовувати спирт при застосуванні алкотестера, а тому він не довіряє його показникам. 
А лікарню їхати також відмовся. 
Звернув увагу суду, що відеозапис його спілкування із поліцейськими здійснювався за допомогою мобільного телефону поліцейського, а не за допомогою боді камери, що є недопустимим з його точки зору. 

Чи було вчинено адміністративне правопорушення

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, ПДР України).
Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно ж вимог п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП настає у разі: 
1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції; 
2) передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів; 
3) відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
У цій справі установлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, але не дотримався указаної вимоги п. 2.5 ПДР України, бо відмовився на пропозицію поліції від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан сп`яніння за наявності у нього відповідних ознак, що відображені у протоколі. 
З урахуванням того, що ВС у постанові від 20 жовтня 2020 року в справі № 444/2115/17 указав, що невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.
Таким чином, наявність чи відсутність у поліцейського підстав для пред`явлення вимоги, що входить у межі його повноважень, не може братися до уваги при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності складу певного порушення.
Тим самим, було учинене правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП і його кваліфікація уповноваженою особою поліції є правильною.

Чи винна ця особа у вчиненні адміністративного правопорушення 

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, підтверджується, перш за все, даними протоколу про адміністративне правопорушення ЕПР1 № 621929 від 23 березня 2026 року щодо часу, місця та способу учинення правопорушення.
При цьому, протокол відповідає вимогам ст. 256 КУпАП щодо свого змісту, зокрема, і суті викладеного у ньому правопорушення, а тому підстав вважати, що поліція висунула ОСОБА_2 звинувачення із порушенням вимог закону у частині формулювання обвинувачення немає.
Звідси, вважати, що протокол належить до недопустимих доказів і через це підлягає виключенню з доказової бази не можна. 
Обставини, що відображені у протоколі, до цього ж, підтверджуються й відеозаписом, що долучений до протоколу, зокрема, у частині відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і у найближчому закладі охорони здоров`я.
Зокрема, відеозаписом з реєстратора в службовому автомобілі поліції підтверджується факт, що ОСОБА_1 дійсно керував транспортним засобом – мопедом і рухався назустріч службовому автомобілю поліції. 
Цим самим відеозаписом спростовуються його ж доводи про те, що він котив мопед без заведеного двигуна, оскільки зафіксовано відносно тривалий рух транспортного засобу, який, апріорі, не міг мати місце з вимкнутим двигуном. 
Так само відеозапис підтверджує, що поліція діяла і зафіксувала відмову порушника від проходження огляду у порядку і у спосіб, що передбачені ст. 266 КУпАП, Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України за №1395 від 07.11.2025 року та Інструкцію про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України за №1452/35 від 09.11.2025 року. 
Принаймні, протилежного судом не установлено і ніким не доведено. 
Тим самим, ця справа забезпечена доказами у їх розумінні згідно із ст. 251 КУпАП. 
Крім цього, суд робить висновок, що правопорушення було учинено умисно, бо порушник є повнолітньою особою, набув статусу водія у встановленому законом порядку, а тому усвідомлював протиправний характер своїх дій, передбачав їх шкідливі наслідки і свідомо допускав настання цих наслідків, у тому числі й розумів високий ступінь небезпеки такого роду правопорушень. 
Приймаючи рішення по суті справи, суд враховує, що відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.), для притягнення до відповідальності ст. 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли останній почав рухатись.
Істотних порушень прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, при складанні поліцією протоколу, що могло б зумовити визнання того чи іншого доказу недопустимим, суд не встановив. 
За таких обставин, враховуючи вище викладене, суд, у відповідності до положень ст. ст. 251, 252 КУпАП, вважає, що у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він порушив п. 2.5 ПДР України.
Крім того, суд вказує, що у рішенні ЄСПЛ у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») [GC] no. 15809/02 і 25624/02 ECHR 29.06.2007, постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Чи підлягає порушник адміністративній відповідальності

Обставин, що виключають адміністративну відповідальність, передбачених ст.ст. 18-20 КУпАП, суд не встановив. 
Підстав для застосування положень ст. 22 КУпАП також немає, бо правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, не може вважатись малозначним, у тому числі й з огляду на його санкцію і ступінь небезпеки для суспільства, а так само і дію прямої заборони звільняти від відповідальності за учинення такого роду порушення (ч.2 ст. 22 КУпАП). 
Тому суд змушений притягнути ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП із застосуванням її санкції, яка передбачає у собі накладення стягнення одночасно як у виді штрафу, так і у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так як вона не є альтернативною. 

Мотиви накладення стягнення 

На підставі ч.2 ст. 33 КУпАП суд враховує характер вчиненого правопорушення, як то, значно високий ступінь його суспільної небезпеки; особу порушника, про якого відсутні дані щодо притягнення до адміністративної відповідальності, у тому числі й відсутність даних про його неприйнятну репутацію у місці постійного проживання та роботи, є пенсіонером за віком, ступінь його вини, у т.ч. й що правопорушення було учинене умисно, відсутність обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність згідно із ст.ст. 34, 35 КУпАП. 
Адміністративне стягнення накладається у межах строку, визначеного ч.6 ст. 38 КУпАП. 

Мотиви відхилення аргументів особи, яка притягається до адміністративної відповідальності 

Суд почув висловлені ОСОБА_1 доводи, проте, вважає їх такими, що не зможуть спростувати наведені вище висновки про його винуватість у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. 
Суд, зокрема, нагадує про фундаментальне правове правило, закріплене у ст. 68 Конституції України, згідно із яким особа не може уникнути покарання за правопорушення, посилаючись на те, що вона не знала закони.
Стосовно долучення відеозапису, здійсненого на телефон поліцейського, то суд спирається на позицію ККС ВС, висловлену у постанові від 26 березня 2024 року у справі № 749/630/21, в межах якої ВС вказав, що він не вважає, що існування внутрішніх інструкцій щодо використання відеореєстраторів свідчить про заборону поліцейським використовувати власні мобільні телефони. Суд не виключає, що здійснення запису на мобільний телефон може викликати питання щодо достовірності наданого доказу, оскільки фіксування за допомогою штатного відеореєстратора забезпечує додаткові гарантії достовірності запису. Однак такий доказ не може бути визнаний недопустимий за правилами допустимості, передбаченими положеннями КПК.
Отже, відсутні підстави для сумніву у достовірності цього відеозапису, оскільки під час судового розгляду водій не заперечував перебігу подій, відображених на ньому, і своєї участі у цих подіях.
Крім цього, факт його відмові від проходження огляду на стан сп`яніння і на місці зупинки, і на у закладі охорони здоров`я підтверджується безпосередньо протоколом про адміністративне правопорушення, а так само й поясненнями самого ОСОБА_1 . 
Тоді як змістом ч.2 ст. 266 КУпАП передбачене обов`язкове долучення відеозапису, здійсненого за допомогою відповідних технічних засобів, у разі проведення безпосередньо самого огляду водія на стан сп`яніння, а не відмови від його проходження.
Відповідно, визнати відеозапис, здійснений на власний телефон поліцейського, недопустимим доказом і встановити у зв`язку із цим порушення процедури складання протоколу суд не може. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що він не вживає алкогольні напої через стан здоров`я у даному випадку не мають правового значення, так як склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП наявний і тоді, коли водій відмовився від проходження огляду на пропозицію поліції.
А тому само по собі факт відмови водія вже охоплюється складом указаного правопорушення. 
Щодо відсутності руху транспортного засобу, то це спростовується відеозаписом з реєстратора службового автомобіля, із якого чітко вбачається саме рух мопеда, а не те, що ОСОБА_1 котив його. 
Невручення протоколу відразу після його складання є формальним порушенням і у даному випадку це не спричинило порушення права на захист, так як ОСОБА_1 все ж таки отримав копію протоколу у поліції і мав час для підготовки до свого захисту, на що вказують його змістовні письмові пояснення направлені до суду ще 30 березня 2026 року тобто, до початку судового засідання. 
Зазначення у протоколі місця правопорушення не спростовує наведені вище висновки суду і не свідчить про відсутність у діях водія складу інкримінованого йому правопорушення. 
Тим самим, слід констатувати, що при формуванні доказів у цій справі поліція не припустилась істотних порушень закону, які б могли ставити під сумнів достовірність того ч іншого доказу, зокрема, відеозапису. 
А тому обставини вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, у т.ч. й наявність у його діях його складу, суд мусить визнати належно підтвердженими. 

Інші питання, що вирішуються судом при винесенні постанови 

На підставі ст. 40-1 КУпАП із ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню й судовий збір у розмірі 665,60 грн., як те передбачено ст. 4 Закону України «Про судовий збір». 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 1,2,7, 245, 246, 251, 252, 283-284 КУпАП, суд, 

ПОСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнути до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП і піддати його адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день винесення цієї постанови становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. без позбавлення права керування транспортними засобами. 
Стягнути із  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп. 
Відповідно до ст.308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першоюстатті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: 1) подвійний розмір штрафу, визначеного у відповіднійстатті цього Кодексута зазначеного у постанові про стягнення штрафу; 2) витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.
Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через 15 (п`ятнадцять) днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.(ч.1ст.307 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на неї. 
Строк пред`явлення постанови до виконання - три місяці з дня її винесення. 

Суддя Ірина Явіца