П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/29740/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року (суддя Пекний А.С., м. Одеса, повний текст рішення складений 19.01.2026) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
01 вересня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.05.2025 №20-25, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
На думку апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позовної заяви про те, що позивач є громадянином Республіки Таджикистан, сповідує Іслам сунітського напрямку, дотримується усіх релігійних канонів та приписів Корану, а також надавав приватні уроки релігії вдома. Під час своїх уроків позивач розповідав як правильно читати ОСОБА_2 , навчав арабському алфавіту. У зв`язку із загрозою переслідування з боку таджицьких правоохоронних органів через проведення релігійних занять, а також у зв`язку із сповідуванням Ісламу, позивач був змушений покинути Республіку Таджикистан. У зв`язку із чим апелянт наполягає, що є підстави вважати, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Повернення до країни походження становить для позивача серйозну небезпеку, оскільки існує реальна загроза зазнати переслідувань, позбавлення волі та катувань за сповідування Ісламу і дотримання його канонів та надання приватних уроків релігії.
Також доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що переслідування мусульман у Таджикистані має кілька аспектів, які включають як державну політику, так і соціальні реалії:
- Заборона носіння бороди чоловікам.
- Заборона певної одягу: У Таджикистані на державному рівні були введені заборони на носіння хиджабів і никабів, що вважається "чужою для народу одягом". Жінок, які носять такий одяг, можуть не допускати в школи, лікарні та інші державні установи. Це відбувається в присутності працівників прокуратури та МВС, де їх змушують або зняти платок, або носити його згідно з "місцевими традиціями". 
- Контроль над релігійною діяльністю: Держава здійснює контроль над релігійними установами, включаючи мечеті. Наприклад, у 2024 році було затримано понад 5000 мулл, які не мали офіційної релігійної освіти, за фанатизм, і їх поставили на облік у органи внутрішніх справ. Також є випадки затримання людей за чаклунство та ворожіння.
- Переслідування за релігійну діяльність: Є випадки переслідування мусульман за їхню релігійну активність, наприклад, за вигуки "Аллах Акбар" під час молитов у мечеті, що призводило до арештів на короткі терміни.
- Соціальне та економічне переслідування: Численні ІКП свідчать про випадки насильства щодо мусульман, включаючи викрадення, тортури та вбивства, які можуть бути пов`язані з особистими або бізнес-конфліктами.
- Дискримінація у навчальних закладах: У деяких університетах мусульманам відмовляють у наданні молитовних кімнат, що розглядається як дискримінація. У Таджикистані, де понад 90% населення сповідують іслам, влада проводить політику, спрямовану на обмеження зовнішніх проявів релігійності, включаючи носіння бороди. Щодо викладання Ісламу, в умовах чинних державних обмежень свободи віросповідання та практики криміналізації релігійної освіти такі дії можуть бути розцінені владою як порушення встановлених правил, що створює реальну загрозу застосування до нього репресивних заходів, включно з кримінальним переслідуванням, затриманням та іншими формами утисків.
Апелянт зазначив, що факти жорстокого поводження з особами, які перебувають під слідством або є засудженими в Республіці Таджикистан, встановлено у наступних рішення Європейського суду з прав людини: "Азімов проти Росії", №67474/11, 12 квітня 2013 року §§ 90-96, 137; "Савріддін Джураев проти Росії" §§ 167-167; "Ходжаєв проти Росії", №52466/08, 12 травня 2010 року, § 97; "Гафаров проти Росії", №25404/09, 21 жовтня 2010 року, §§ 130-31; "Хайдаров проти Росії", №21055/09, 20 травня 2010 року, § 104; "Іскандаров проти Росії", №17185/05, 23 вересня 2010 року, §.129. У рішенні ЄСПЛ ("Буїд проти Бельгії" (Beuyid v. Belgium) Суд вказав, що коли особу позбавляють волі або вона загалом стикається з працівниками правоохоронних органів, будь-яке застосування фізичної сили, яке не було суворо необхідним через поведінку особи, принижує людську гідність і в принципі є порушенням права, викладеного в статті 3 Конвенції. У зв`язку з цим Суд підкреслив, що слова "в принципі" не можуть означати, що могли б існувати ситуації, в яких таке встановлення порушення не вимагається, оскільки не було досягнуто порогу жорстокості.
Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.05.2019 позивач ОСОБА_1 вибув з Таджикистану до Туреччини (м. Стамбул), де перебував до 16.03.2024.
В подальшому протягом трьох місяців перебував у м. Мекка (Саудівська Аравія) та протягом чотирьох місяців проживав на території Єгипту (м. Каїр).
07.11.2024 ОСОБА_1 вибув авіарейсом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина)-Кишинів (Молдова).
08.11.2024 ОСОБА_1 легально прибув до України через КПП "Маяки-Удобне".
18.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Про причини звернення за міжнародним захистом повідомив, що побоюється повертатися до країни громадянської належності через ймовірне кримінальне переслідування, пов`язане з тим, що він близько півроку навчав читанню Корану декількох місцевих дітей.
18.02.2025 ОСОБА_1 за порушення правил перебування і Україні, притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУПАП.
03.04.2025 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
19.05.2025 Державною міграційною службою України прийнято рішення №20-25 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .
Відповідно до повідомлення ГУДМС в Одеській області від 27.05.2025 №33 відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, а саме у зв`язку з наступним:
подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;
отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні цього позову суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що він підпадав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.
Суд визнав недоведеним факт того, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Для правильного вирішення публічно-правового спору, предметом оскарження у якому є рішення суб`єкта владних повноважень, обов`язковим є перевірка такого рішення на відповідність критеріям, визначеним частині 2 статті 2 КАС України, а саме чи прийняте (вчинене) таке рішення: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суспільні відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовані Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі – Закон №3671-VI).
Відповідно до пунктів 1, 4, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 6 статті 5 Закону №3671-VI визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Умови, за яких особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону №3671-V за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту мають ураховуватися конвенційні підстави, наведені вище.
Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Згідно з статтею 4 Директива Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації та статусу громадян третіх країн або осіб без громадянства як біженців або осіб, які взагалі потребують міжнародного захисту та змісту наданого захисту" які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, в разі якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 28.05.2019 вибув з країни походження до Туреччини (м. Стамбул), де перебував до 16.03.2024. В подальшому протягом трьох місяців жив у м. Мекка ( ОСОБА_3 ) та протягом чотирьох місяців проживав на території Єгипту (м.Каїр). 07.11.2024 вибув авіарейсом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина)-Кишинів (Молдова). 08.11.2024 ОСОБА_1 легально прибув до України через КПП "Маяки-Удобне", і лише 18.02.2025 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При зверненні до ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що підставою такого звернення є те, що за віросповіданням є мусульманином, а дотримання релігійних канонів, зі слів позивача, є забороненим та злочинним на території Таджикистану. Тому, він має побоювання щодо ймовірного кримінального переслідування та несправедливого засудження з боку органів державної влади Республіки Таджикистан.
Разом із тим відповідно до міжнародних рекомендацій УВКБ ООН від 01 грудня 2013 року у сфері набуття міжнародного захисту, шукачі захисту зобов`язані надавати співробітнику міграційної служби всі докази історії ймовірного переслідування на території країни громадянської належності, їх розповідь повинна бути чіткою, детальною та правдоподібною. Відповідно до міжнародних рекомендацій, переслідуванням можуть бути кваліфіковані ті діяння, які чинять суттєві перешкодам для заявників та суттєво порушують можливості для життя, роботи, навчання тощо.
Проте позивачем не наведено конкретних фактів дискримінаційного ставлення до нього, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування за ознаками національності чи політичних переконань, а викладена історія переслідування є загальною та непідтвердженою.
За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 органом ДМС встановлено, що позивач одружений з 2015 року на громадянки Таджикистану на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою має двох неповнолітніх спільних дітей (донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Зазначені дружина та діти проживають на території Республіки Таджикистан.
Також на території Таджикистану проживають близькі родичі: брат ОСОБА_7 , 1957 р.н.; брат ОСОБА_8 , 1958 р.н.; брат ОСОБА_9 , 1964 р.н.; брат ОСОБА_10 , 1972 р.н.; сестра ОСОБА_10 , 1963 р.н.; сестра ОСОБА_11 , 1980 р.н.
Шляхом опитування встановлено, що позивач не причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке б було пов`язано із расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Близькі родичі заявника ніколи не належали до релігійних, політичних, громадських або військових організацій ані в Таджикистані, ані за кордоном.
В ході опитування встановлено, що заявник за етнічною (національною) належністю є таджиком (арк. 1 анкети від 21.02.2025), переслідування за цією ознакою не виявлено (арк. 6 співбесіди від 25.02.2025).
Відповідно до релевантного ІКП від 2024 року (звіт ЦРУ США), таджики складають 84,3% населення країни (додаток №1 до висновку).
Елемент віросповідання (мусульманин-суніт) (арк. 1 анкети від 21.02.2025; арк. 4-5 співбесіди від 25.02.2025) у даному випадку не викликає сумнівів та приймається ДМС як правдоподібний, на підставі опитування та ІКП.
Щодо віросповідання, за матеріалами ІКП встановлюється, що 98% громадян Таджикистану дотримуються Ісламу, з них 95% належать до мусульман сунітської течії (додаток №2 до висновку).
Відомості, що можуть підтвердити обставину належності позивача до певної (окремої) соціальної групи, не виявлені. Політичною, агітаційною чи іншою інформаційною діяльністю на території Таджикистану не займався, окремих політичних переконань, що можуть слугувати підставою для переслідування компетентними органами вказаної країни не має (арк. 6, 8 співбесіди від 25.02.2025, арк. 1 співбесіди від 20.03.2025).
Під час детального опитування надані твердження, що позивач не зазнавав жодних переслідування чи дискримінації як мусульманин (арк. 1-2 співбесіди від 11.03.2025; арк. 6 співбесіди від 25.02.2025).
На період проживання в країні громадянської належності у позивача не виникало жодних конфліктів на етнічному або релігійному підґрунті, будь-яких конфліктів з мешканцями Таджикистану (арк. 2 співбесіди від 20.03.2025; арк. 7 співбесіди від 25.02.2025). Зокрема ісламське віросповідання є найчисельнішою релігійною групою в Таджикистані, що підтверджується свідченнями позивача (арк. 3 співбесіди від 20.03.2025).
Окрім цього, у шукача захисту була можливість дотримуватися канонів обраної релігії у повному обсязі (арк. 5 співбесіди від 25.02.2025). Підтверджуються факти вільного відвідування мечетей, дотримання намазів, Рамадану та мусульманських свят (арк. 5, 6 співбесіди від 25.02.2025; арк. 2, 3 співбесіди від 20.03.2025).
Відповідно до ІКП, Конституція Республіки Таджикистан передбачає право громадян індивідуально чи спільно з іншими, дотримуватися будь-якої релігії або не сповідувати жодної, а також брати участь у релігійних звичаях і церемоніях. Разом з тим, Закон про свободу совісті визнає особливий статус ханафітської школи юриспруденції сунітського ісламу щодо культури та духовного життя країни, ним регламентується поширення та порядок функціонування мечетей на території Таджикистану, розповсюдження релігійної літератури, тощо. Країна громадянської належності позивача є учасником Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (додаток №3 до висновку).
Щодо переслідування позивача на території Таджикистану через викладання ним Ісламу встановлено, що за результатами опитування позивача не спостерігалося істотних елементів, що вказують на ризик протиправного чи незаконного ставлення до нього, чи неналежного поводження у випадку повернення до Таджикистану:
- по відношенню до позивача не застосовувалися заходи державного примусу, такі як затримання, свавільні арешти або незаконне кримінальне переслідування (арк. 5-6 анкети від 21.02.2025; арк. 7 співбесіди від 25.02.2025; арк. 3 співбесіди від 20.03.2025). Зокрема, заявник наразі не перебуває у міжнародному чи національному розшуку (арк. 7 співбесіди від 25.02.2025). Близьких родичів не викликають на допити до правоохоронних структур (арк. 5 співбесіди від 25.02.2025; арк. 2 співбесіди від 20.03.2025);
- ані заявник, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності (арк. 3 співбесіди від 20.03.2025); 
- матеріали особової справи не містять жодних документальних доказів щодо порушеної кримінальної справи стосовно позивача, особисто шукач захисту не володіє жодною деталізованою підтвердженою інформацією щодо кримінального чи адміністративного провадження щодо нього, його розшуку на Батьківщині, установчих даних осіб державних органів та їх посад, які ніби навідувались до його помешкання, не вчиняв жодних дій аби дізнатися достовірну та актуальну інформацію з цього питання особисто або через посередників (арк. 7, 8 співбесіди від 25.02.2025; арк. 2 співбесіди від 11.03.2025; арк. 3-4 співбесіди від 20.03.2025). Так, заявник не зміг зазначити відповідно до якої норми та якого нормативного акту він підлягає тій чи іншій відповідальності на Батьківщині через свої дії (арк. 2 співбесіди від 20.03.2025); 
- представники уповноважених органів ніколи не виходили на зв`язок із позивачем (арк. 2 співбесіди від 11.03.2025). З моменту його виїзду у квітні 2019 року і до сьогодні уповноважені органи лише одного дня у 2023 році тричі навідувались до його будинку, бо ніби отримали інформацію про його повернення на Батьківщину, про що заявнику розповіли його брати та племінники, які проживають у країні. Жодного підтвердження даній інформації немає, більш детальних відомостей щодо офіційності візиту, мети, установчих даних осіб та дати вказаного випадку шукач захисту надати не зміг (арк. 7 співбесіди від 25.02.2025);
- зі слів шукача захисту, приблизно протягом півроку в 2018 році він навчав арабському алфавіту, читанню Корану чотирьох підлітків, серед яких племінник та його однокласник і двоє ровесників (арк. 8 співбесіди від 25.02.2025; арк. 2 співбесіди від 11.03.2025), з чим і пов`язаний, так званий, "розшук" позивача на Батьківщині, однак 09.04.2019 заявник безперешкодно оформив паспортний документ, виданий УВС у Восейському районі Таджикистану та вільно вибув за межі країни, що особисто підтвердив (арк. 2 співбесіди від 20.03.2025);
- за матеріалами особової справи позивача відсутня інформація щодо будь-яких обшуків за місцем його проживання в Таджикистані, також відсутній арешт на майно особи чи його близьких родичів (арк. 3 співбесіди від 20.03.2025).
В ході опитування заявник надав деталізовані пояснення щодо навчання дітей арабському алфавіту та читанню Корану, встановлені суб`єктивна й об`єктивна сторони та причинний зв`язок: суб`єктивна сторона: заявник бажав отримати "винагороду" від Всевишнього, здійснюючи вказане навчання для дітей (арк. 3 співбесіди від 11.03.2025); об`єктивна сторона: шукач захисту володів інформацією про заборону на державному рівні викладати іслам, не маючи теологічної освіти, а також про переслідування порушників даної норми законодавства (арк. 3 співбесіди від 11.03.2025);
- причинний зв`язок: заявник на території Таджикистану займався протиправною діяльністю у вигляді викладання підліткам ісламу протягом близько півроку у 2018 році, навчаючи їх арабського алфавіту та читанню Корану у власному будинку, здійснюючи ці заняття на світанку тривалістю близько години (арк. 2 співбесіди від 11.03.2025).
Враховуючи наявні відомості, вбачається, що заявник свідомо порушив приписи чинного законодавства. Відтак, у відкритому доступі мережі Інтерист міститься інформація про подібне скоєне правопорушення та вказується вид відповідальності, якому була піддана винна особа. А саме, всупереч вимогам ст. 8, ч. 4 Закону РТ "Про свободу совісті" у своєму будинку "незаконно, без відповідного дозволу" викладала іслам неповнолітнім, чим порушила ст. 474. прим. 2, ч. 1 Кодексу про адміністративні правопорушення РТ і відповідно щодо неї були застосовані заходи у вигляді накладення штрафу сумою 680 сомонів (60 доларів США) (додаток №5 до висновку). Отже, відповідно до чинного адміністративного законодавства Таджикистану незаконне здійснення релігійного навчання, зокрема через мережі Інтернет, якщо це діяння не має релігійно-екстремістського характеру, тягне за собою накладення штрафу на фізичних осіб у розмірі від дев`яноста до ста п`ятдесяти, на співробітників та керівників релігійних об`єднань від ста шістдесяти до ста сімдесяти та на юридичні особи від
Таким чином матеріали особової справи позивача не свідчать про наявність будь-якої його дискримінації зі сторони органів державної влади Республіки Таджикистан, що спростовує викладену ним історію ймовірного переслідування на території країни громадянської належності та не дозволяє обґрунтувати причину виїзду позивача з Таджикистану з позиції надання міжнародного захисту в Україні з урахуванням вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Окрім того, позивач прибув в Україну через території третіх країни, де з його слів тривалий час працював.
Слід також зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту більш ніж через 3 місяці перебування в Україні та після закінчення встановленого законодавством строку перебування на території України.
Однак, несвоєчасне звернення з пропуском вказаного строку, очевидно, не є перешкодою у зверненні за міжнародним захистом особи, є підстави стверджувати, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізувати своє перебування на території України.
Встановлені обставини у сукупності вказують на відсутність реальної потреби у міжнародному захисті, а тому колегія суддів дійшла висновку про не встановлення підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, а також те, що заявник до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третіх безпечних країнах.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо доводів апеляційної скарги про побоювання через ймовірне кримінальне переслідування, пов`язане з тим, що близько півроку навчав читанню Корану декількох місцевих дітей, колегія судів суд зазначає наступне.
Відповідно до чинного законодавства Таджикистану забороняється викладання Ісламу, якщо в особи відсутня теологічна освіта. Кримінальне переслідування в країні громадянської належності не має відношення до визначення терміну "переслідування" відповідно до ознак, передбачених Конвенцією про статус біженця 1951 року, Протоколом до неї та Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Відповідно до ст. 5 Європейської Конвенції з прав людини 1950 року переслідування за злочин, якщо воно передбачено законом і є законним, спростовує існування проблем за ознаками релігійних чи політичних переконань і вказує на відсутність порушення фундаментальних прав.
Таким чином, побоювання позивача через ймовірне притягнення до відповідальності за порушення приписів чинного законодавства Республіки Таджикистан не можуть бути підставою для визнання його біженцем особою, яка потребує додаткового захисту.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постановах від 6 серпня 2020 року по справі №420/3327/19, від 06 березня 2019 року по справі №826/14576/16 та від 06 березня 2019 року по справі №815/2505/17, відповідно до яких, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі №420/5005/20, від 06 серпня 2020 року у справі №420/3327/19, від 01 липня 2020 року у справі №420/3057/19 та ін.
Щодо перебування позивача у третій безпечній країні до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів звертає увагу на парову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі №826/1029/17, від 13 серпня 2020 року у справі №826/1036/17, від 04 червня 2020 року у справі №640/7749/19, від 24 квітня 2020 року у справі №807/64/16 та ін., відповідно до якої звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, так як перебуваючи у третій безпечній країні, позивач не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця.
Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить належних, вагомих і обґрунтованих міркувань, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки про відмову у задоволенні позову. Суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи.
Суд, при прийнятті даного рішення, також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", заява №303-A, п. 29).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А.Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов