ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/338/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Буракової А.М. 
при секретарі судового засідання Чабан А.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Громадської організації "Звичайні люди", м. Харків 	
до 	Благодійної організації "Благодійний фонд "У:ПРАВА.", сел. Васищеве, Харківський район, Харківська область 	
про 	витребування майна 	
за участю представників:
позивача - Мартіна Л.Г.
відповідача - Мица Ю.В. 

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація "Звичайні люди" (позивач) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Благодійної організації "Благодійний фонд "У:ПРАВА." (відповідач), згідно якої просить суд витребувати з володіння та користування Благодійної організації "Благодійний фонд "У:ПРАВА." на користь Громадської організації "Звичайні люди" наступні транспортні засоби разом з ключами від транспортних засобів та з усіма реєстраційними документами на них, а саме:
- Транспортний засіб – марка: Volkswagen, модель: Transporter T5 Ambulance, рік випуску - 2014, колір білий, VIN-код – НОМЕР_1 , реєстраційний номер - НОМЕР_2 .
- Транспортний засіб – марка: Mitsubishi, модель: Outlander, рік випуску – 2011, колір білий, VIN-код – НОМЕР_3 , реєстраційний номер (тимчасовий) - D-04789 (05/05/25).
Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 4992,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами було укладено договір позички у спрощений спосіб, об`єктом якого є спірні транспортні засоби, посиланням на положення статей 205, 207, 638, 639, 640, 641, 642 Цивільного кодексу України. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач посилається також на листи відповідача від 20.06.2025, 21.06.2025 року, та рішення позивача від 29.06.2025 року, які вважає формою укладення договору позички транспортних засобів у спрощеній формі.
Позивач вважає, що строк дії вказаного договору визначався метою користування майном, а саме участю сторін у спільних проектах. Посилаючись на закінчення строку дії договору та невиконання відповідачем обов`язку з повернення транспортних засобів, позивач просить витребувати спірне майно, вказуючи на відсутність у відповідача правових підстав для подальшого володіння та користування ним. З урахуванням цього позивач просить застосувати такий спосіб захисту, як примусове виконання зобов`язання в натурі.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.02.2026 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін.
Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.
02.03.2026 представником відповідача Благодійної організації "Благодійний фонд "У:ПРАВА." було подано до суду відзив на позовну заяву (вх.№ 4991/26), у якому відповідач не погодився із твердженням про укладання сторонами договору позички транспортних засобів у спрощеній формі, та наголошує на тому, що позиція позивача ґрунтується лише на односторонньому волевиявленні позивача про тимчасовий характер передачі відповідачу спірного майна. Також, відповідач наголошує, що у актах приймання-передачі від 05.09.2025 року позивач іменується як “отримувач”, а відповідач - “набувач”, тобто кінцевий одержувач гуманітарної допомоги у розумінні Закону України “Про гуманітарну допомогу”. Окрім того, відповідач заперечив щодо належності та допустимості окремих доказів, поданих позивачем, зокрема свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, викладених іноземною мовою без належного перекладу, а також оборотно-сальдової відомості, поданої поза межами встановленого процесуального строку.
10.03.2026 представником позивача було подано відповідь на відзив (вх. № 5179/26), у якому позивач оспорив позицію, викладену у відзиві відповідача, посилаючись на положення статуту ГО “Звичайні люди”, згідно яких Голова Організації не мала повноважень безоплатно передавати транспортні засоби у власність відповідачу, оскільки таке рішення приймається Загальними Зборами Організації. Позивач стверджує, що ГО “Звичайні люди” є отримувачем гуманітарної допомоги, предметом якої є спірні транспортні засоби, та одночасно є її набувачем, тобто кінцевим споживачем цієї допомоги. Також, позивач вважає, що не може виступати благодійником у розумінні Закону України “Про благодійну діяльність та благодійні організації”, згідно положень Статуту. Позивач вважає, що наявність актів приймання-передачі від 05.09.2025 року не свідчить про волевиявлення позивача передати спірні транспортні засоби відповідачу у якості пожертви, та мало місце неналежне оформлення документів.
17.03.2026 представником відповідача (в межах строку, встановленого ухвалою суду від 05.02.2026) було подано до суду заперечення на відповідь на відзив (вх. № 6341/26), у яких відповідач наголосив, що позиція позивача суперечить сама собі, оскільки у позові він стверджує, що між сторонами було укладено договір позички у спрощеній формі, а у відповіді на відзив заявляє, що керівник ГО “Звичайні люди” не має повноважень на розпорядження майном організації. Поведінку позивача відповідач вважає зловживанням правом та такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці. Відповідач заперечує юридичну силу обмежень керівника ГО “Звичайні люди” у відносинах із третіми особами, посилаючись на статті 91, 92 Цивільного кодексу України та звертає увагу, що позивачем не надано доказів того, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про обмеження прав керівника ГО “Звичайні люди “на вчинення правочинів від його імені.
Також, 26.03.2026 представником відповідача було подано до суду клопотання про долучення доказів (вх. № 7162/26), мотивоване отриманням відповідних доказів відповідачем після подання відзиву та закриття підготовчого провадження у справі, яке суд задовольнив та долучив подані відповідачем докази до матеріалів справи.
Представник позивача у судовому засіданні 30.03.2026 просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні 30.03.2026 просив суд відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
01.05.2023 отримувачем гуманітарної допомоги Громадською організацією «Звичайні люди» (позивачем) було ввезено на митну територію України у якості гуманітарної допомоги транспортний засіб марка Volkswagen, модель: Transporter T5 Ambulance, рік випуску 2014, колір білий, VIN-код - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (Декларація про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою від 01.05.2023).
04.05.2025 отримувачем гуманітарної допомоги Громадською організацією «Звичайні люди» (позивачем) було ввезено на митну територію України у якості гуманітарної допомоги транспортний засіб марка Mitsubishi, модель: Outlander, рік випуску 2011, колір білий, VIN-код - НОМЕР_3 , тимчасовий реєстраційний номер - D-04789 (Декларація про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою від 04.05.2025).
Зазначені транспортні засоби було обліковано позивачем на власному балансі, а транспортний засіб марка Mitsubishi, модель: Outlander, ввезений після запровадження Автоматизованої системи реєстрації гуманітарної допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.2023 № 953 «Деякі питання пропуску та обліку гуманітарної допомоги в умовах воєнного стану» – також і зареєстровано позивачем за собою в Автоматизованій системі реєстрації гуманітарної допомоги.
20.06.2025 року на адресу ГО «Звичайні люди» надійшов лист-звернення щодо передачі на баланс БО «Благодійний фонд «У:ПРАВА» транспортного засобу Mitsubishi Outlander. 21.06.2025 року на адресу ГО «Звичайні люди» надійшов аналогічний лист-звернення БО «Благодійний фонд «У:ПРАВА» щодо транспортного засобу Volkswagen Transporter T5 Ambulance.
05.09.2025 року зазначені транспортні засоби було передано БО «Благодійний фонд «У:ПРАВА», про що складено відповідні акти приймання-передачі стосовно кожного транспортного засобу окремо. У зазначених актах приймання-передачі позивач ГО «Звичайні люди» зазначається як «отримувач гуманітарної допомоги», а відповідач БО «Благодійний фонд «У:ПРАВА» як «набувач гуманітарної допомоги».
Отже, правовідносини сторін щодо спірного майна оформлені такими документами: листами-зверненнями БО «Благодійний фонд «У:ПРАВА» від 20.06.2025 № 2025-06-20 та від 21.06.2025 № 2025-06-21, а також актами приймання-передачі від 05.09.2025, складеними окремо щодо кожного з автомобілів.
10.09.2025 відповідачем БО «Благодійний фонд «У:ПРАВА» на підставі вказаних актів приймання-передачі від 05.09.2025 було створено комісію, проведено оцінку отриманого майна із подальшим зарахуванням спірних транспортних засобів на баланс та їх реєстрацією (тимчасові реєстраційні талони № 189146 та № 189147).
Також судом встановлено, що 07.10.2025 позивачем ГО «Звичайні люди» подано до Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України звіт про наявність і розподіл гуманітарної допомоги станом на 30.09.2025, відповідно до змісту якого спірний транспортний засіб Mitsubishi Outlander фактично розподілено відповідно до акту приймання-передачі від 05.09.2025 до набувача гуманітарної допомоги – БО «Благодійний фонд «У:ПРАВА» (відповідача у справі).
Надаючи правову кваліфікацію відносинам сторін суд виходить із наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Відповідно до ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що договір у письмовій формі може бути укладений у вигляді листів або інших документів, якими обмінювалися сторони, якщо таким чином сторони виразили свій намір укласти договір та дійшли згоди з усіх істотних умов договору, що вчиняється. Конкретна назва документа, яким сторони оформлюють вчинюваний двосторонній правочин, не має істотного значення, якщо з обставин підписання сторонами відповідного документа та його змісту випливає намір сторін вчинити певний правочин (укласти договір).
При цьому суд наголошує, що з урахуванням дії принципу favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17).
Суд зауважує, що у вищевказаних листах відповідача від 20.06.2025, 21.06.2025 не міститься пропозиції щодо укладання договору позички стосовно спірних транспортних засобів. Суд акцентує увагу, що чинним цивільним законодавством України допускається укладення договорів у спрощеній формі, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Суд також повторно наголошує, що найменування складених сторонами документів не може мати вирішального значення для кваліфікації існуючих між ними правовідносин, оскільки така кваліфікація залежить від змісту цих документів та обставин їх складання сторонами й наступної поведінки сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гуманітарну допомогу» законодавство України про гуманітарну допомогу включає також і Закон України «Про благодійну діяльність та благодійні організації».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» благодійна діяльність – це добровільна особиста та/або майнова допомога для досягнення визначених цим Законом цілей, що не передбачає одержання благодійником прибутку, а також сплати будь-якої винагороди або компенсації благодійнику від імені або за дорученням бенефіціара. Благодійна організація – це юридична особа приватного права, установчі документи якої визначають благодійну діяльність в одній чи кількох сферах, визначених цим Законом, як основну мету її діяльності. Благодійник – це дієздатна фізична особа або юридична особа приватного права (у тому числі благодійна організація), яка добровільно здійснює один чи декілька видів благодійної діяльності.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про гуманітарну допомогу» гуманітарна допомога – це цільова адресна безоплатна допомога у грошовій або натуральній формі, у вигляді безповоротної фінансової допомоги або добровільних пожертвувань, або допомога у вигляді виконання робіт, надання послуг, що надається іноземними та вітчизняними донорами з мотивів гуманності отримувачам гуманітарної допомоги в Україні або за кордоном, які потребують допомоги у зв`язку із соціальною незахищеністю, матеріальною незабезпеченістю, скрутним фінансовим становищем, введенням воєнного або надзвичайного стану, виникненням надзвичайної ситуації або тяжкою хворобою конкретної фізичної особи, а також для підготовки до збройного захисту держави та її захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту. Отримувачі гуманітарної допомоги – це юридичні особи, а також акредитовані представництва іноземних держав, міжнародних та іноземних гуманітарних організацій в Україні (без створення юридичної особи), визначені у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку отримувачами гуманітарної допомоги:
а) громадські об`єднання, у тому числі громадські об`єднання ветеранів війни, громадські об`єднання осіб з інвалідністю, підприємства та організації, засновані ними та створені у порядку, визначеному Законом України «Про громадські об`єднання», - для здійснення їхньої статутної діяльності без мети одержання прибутку;
б) неприбуткові державні та комунальні підприємства, установи, організації та органи місцевого самоврядування;
в) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, та/або інший уповноважений центральний орган виконавчої влади – для забезпечення сил цивільного захисту, що підпорядковані таким органам;
г) Товариство Червоного Хреста України та його обласні і місцеві організації із статусом юридичної особи, через які це товариство здійснює свою діяльність відповідно до Статуту Товариства Червоного Хреста України та Закону України «Про Товариство Червоного Хреста України»;
ґ) благодійні організації, утворені у порядку, визначеному Законом України «Про благодійну діяльність та благодійні організації»;
д) релігійні організації, зареєстровані у порядку, визначеному Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації»;
е) установи, підприємства, заклади незалежно від форми власності, що здійснюють реабілітацію осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю відповідно до державних соціальних нормативів у сфері реабілітації, надавачі соціальних послуг, внесені до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг;
є) надавачі медичних та/або реабілітаційних послуг незалежно від форми власності, що уклали договір про медичне обслуговування населення з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення, заклади охорони здоров`я, що належать до сфери управління суб`єктів сектору безпеки і оборони;
ж) відокремлені підрозділи іноземних неурядових організацій, акредитовані в Україні;
з) представництва міжнародних міжурядових організацій в Україні (без створення юридичної особи);
и) дипломатичні представництва, консульські установи іноземних держав в Україні;
і) органи і установи Державної кримінально-виконавчої служби України.
Набувачі гуманітарної допомоги – це фізичні та юридичні особи, які потребують допомоги і яким вона безпосередньо надається. Набувачі гуманітарної допомоги із статусом юридичної особи визначаються відповідно до підпунктів "а", "б", "в", "г", "ґ", "д", "е", "є", "і" пункту 5 статті 1 Закону України «Про гуманітарну допомогу».
Поняття гуманітарної допомоги, визначене в пункті 2 статті 1 Закону України «Про гуманітарну допомогу» передбачає, що гуманітарна допомога у вигляді майна (а не робіт та послуг) є цільовою адресною безоплатною допомогою у грошовій або натуральній формі, у вигляді безповоротної фінансової допомоги або добровільних пожертвувань. Таким чином, законом не передбачено надання гуманітарної допомоги у вигляді тимчасового користування майном.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» благодійна допомога у вигляді пожертви передається у власність бенефіціару (він же – набувач гуманітарної допомоги).
Таким чином, твердження позивача про те, що Громадська організація «Звичайні люди», враховуючи напрямки діяльності, визначенні її Статутом, не є благодійником у розумінні Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» суд оцінює критично, оскільки благодійником може виступати фізична або юридична особа, незалежно від організаційно-правової форми та форми власності.
Зі змісту наданих сторонами документів не вбачається наявність домовленостей сторін про позичку спірних транспортних засобів. Більше того, у наданих сторонами актах приймання-передачі від 05.09.2025 прямо зазначено, що отримувачем гуманітарної допомоги є Громадська організація «Звичайні люди», а Благодійна організація «Благодійний фонд «У:ПРАВА» — набувачем. Наведене свідчить про те, що зміст документів, якими оформлено передачу спірного майна, не підтверджує доводів позивача про виникнення між сторонами правовідносин з приводу позички спірних транспортних засобів.
Відповідно до ч.1 ст. 729 Цивільного кодексу України пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети. Договір про пожертву є укладеним з моменту прийняття пожертви. До договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч.1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ч.1 ст. 720 Цивільного кодексу України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.
З урахуванням викладеного та беручи до уваги надані сторонами докази, суд доходить до висновку, що передача спірного майна здійснено позивачем саме у власність відповідачу, тобто як надання гуманітарної допомоги її набувачу (яким є відповідач) у формі пожертви. При цьому позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх тверджень про використання спірних транспортних засобів в особистих чи господарських цілях, не пов`язаних із статусом відповідача як набувача гуманітарної допомоги.
Стосовно тверджень позивача про підтвердження його права власності на спірні транспортні засоби документами бухгалтерського обліку та фінансовою звітністю позивача суд зазначає, що саме по собі (поза іншими обставинами) перебування майна на балансі юридичної особи не є безспірною ознакою речового права останньої на це майно – повинно бути досліджене не тільки те, чи дійсно спірне майно перебуває на балансі особи, а й підстави, на яких воно на цей баланс було зараховане. Дослідивши у часовій послідовності підстави виникнення прав на спірні транспортні засоби у позивача та відповідача суд доходить висновку, що відповідач обліковує ці транспортні засоби та зареєстрував їх за собою на належній правовій підставі як набувач гуманітарної допомоги у формі пожертви. Облікові ж дані позивача у відповідній частині є суперечливими і не підтверджують права позивача на спірне майно. Крім того, суд зауважує, що попри неодноразові твердження представника позивача в судовому засіданні про те, що первинні документи та зведені облікові документи (обротно-сальдові відомості) позивача узгоджуються з його фінансовою звітністю, позивач не надав суду таку фінансову звітність та розшифровки відповідних її рядків, що дозволило б перевірити таке твердження.
Суд також оцінює критично та відхиляє посилання позивача на положення Статуту ГО «Звичайні люди» та рішення керівника Громадської організації «Звичайні люди» від 29.08.2025 року.
Суд наголошує, що відповідно до приписів чч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Водночас, позивачем не надано суду жодних доказів того, що рішення керівника Громадської організації «Звичайні люди» від 29.08.2025 року було вручене відповідачу одночасно із підписанням актів приймання-передачі спірних транспортних засобів від 05.09.2025 або що відповідач іншим чином був повідомлений та погодився з тим, що спірні транспортні засоби передаються йому лише у користування. З цих причин рішення керівника Громадської організації “Звичайні люди” від 29.08.2025 року, на яке посилається позивач, жодним чином не формує зміст умов правочину, укладеного сторонами щодо спірних транспортних засобів.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, якщо юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Схожа правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.04.2025 у справі №904/2465/21, де наголошено на необхідності оцінювати також обізнаність контрагента про відповідні обмеження. При врегулювання розбіжностей у застосуванні ч. 3 ст. 92 ЦКУ діє презумпція добросовісності третьої особи, яка, укладаючи з товариством правочин, не знала і не мала знати про обмеження, що стосуються укладання правочину.
Не можуть бути прийняті судом і доводи позивача про те, що його статут не передбачав здійснення благодійної діяльності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.12.2025 у справі № 914/768/22 звернула увагу, що саме лише посилання на статут не означає обізнаності контрагента з усіма внутрішніми обмеженнями повноважень органу юридичної особи. До того ж, як вбачається зі змісту статутних положень, позивач наділений правом здійснювати також інші види діяльності, спрямовані на досягнення статутної мети, а отже саме по собі посилання на відсутність окремої прямої вказівки на благодійність не спростовує встановлених судом обставин щодо змісту листів сторін, актів приймання-передачі та правового режиму переданого майна. 
Водночас, позивачем не було надано доказів того, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про обмеження прав керівника ГО «Звичайні люди» на вчинення правочинів від його імені.
У зв`язку з наведеним суд також звертає увагу на суперечливі твердження представника позивача щодо наслідків дій керівника ГО «Звичайні люди» з розпорядження належним позивачу майном. Суд зауважує, що за буквальним змістом п. 5.3.5.8 статуту позивача до виключної компетенції загальних зборів позивача належить визначення порядку та способів реалізації права власності позивача. Правління позивача лише здійснює окремі функції щодо управління майном і лише за рішенням загальних зборів (п. 5.4.1.5 та п. 5.4.4.5 статуту позивача). Голова позивача підписує договори лише в межах, визначених загальними зборами (п. 5.5.2.5 статуту позивача).
З урахуванням викладеного у разі добросовісного здійснення головою позивача своїх повноважень, що прямо вимагається відповідно до приписів абз. 1 ч. 3 ст. 92 ЦК України, голова позивача (як і правління позивача) були б зобов`язані отримати згоду загальних зборів позивача на будь-яке розпорядження його майном, включаючи як відчуження, так і передачу в тимчасове користування. Стверджуючи зворотне для випадків передачі майна у користування, позивач, на переконання суду, свідомо застосовує подвійні стандарти для оцінки розпорядчих дій щодо майна з метою безпідставно збагатитися за рахунок відповідача.
Крім цього суд зауважує, що суперечність поведінки позивача не вичерпується вищевикладеним. Суд не може залишити без уваги ту обставину, що позивач самостійно, без будь-якого примусу 07.10.2025 подав до Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України звіт про наявність і розподіл гуманітарної допомоги станом на 30.09.2025, відповідно до змісту якого спірний транспортний засіб Mitsubishi Outlander фактично розподілено відповідно до акту приймання-передачі від 05.09.2025 до набувача гуманітарної допомоги – БО «Благодійний фонд «У:ПРАВА» (відповідача у справі). За таких умов подальша вимога позивача від 05.12.2025, звернена до відповідача, про повернення спірних транспортних засобів, а також звернення до суду із розглядуваним позовом є очевидним проявом суперечливої поведінки позивача. 
Аналогічно суд оцінює також і подання позивачем разом із позовною заявою зведених відомостей бухгалтерського обліку, які не містять інформації про наявність на балансі позивача обох спірних транспортних засобів, а також наступне формування нової оборотно-сальдової відомості, яка вже відображала як нібито обліковані позивачем на своєму балансі обидва спірні транспортні засоби. При цьому позивач не надав суду жодних пояснень щодо тієї обставини, що первісно подана позивачем разом із позовною заявою оборотно-сальдова відомість за рахунком 106 містила вказівку на облікування позивачем лише транспортного засобу марка Volkswagen модель Transporter T5 Ambulance, охоплюючи при цьому період з 01 січня по 31 грудня 2025 року, а подана згодом оборотно-сальдова відомість за рахунком 106, яка містила вказівку на обидва спірні транспортні засоби, охоплювала період січня 2026 року (а не 2025 рік), причому жодних первинних документів, які б підтверджували підстави отримання позивачем у січні 2026 року транспортного засобу марка Mitsubishi модель Outlander позивач суду не надав.
Оцінюючи зазначені факти поведінки позивача в сукупності, суд трактує їх як очевидне та зухвале зловживання позивачем своїм правом. Суд наголошує, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одним з аспектів вказаного стандарту поведінки є доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої – принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Принцип добросовісності є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і його порушення у вигляді недодержання вимог доктрини «venire contra factum proprium» свідчить про зловживання з боку позивача, якому за жодних умов не можна потурати, адже зловживання правом забороняється і право, яким зловживають, судом не захищається (частини 4 – 6 статті 13 Цивільного кодексу України).
Стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права у формі витребування майна, суд виходить з наступного.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі 914/2618/16, витребування майна відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 4 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Застосування наведених норм можливе лише за умови встановлення, що відповідач заволодів спірним майном незаконно, без достатньої правової підстави, або що таке майно вибуло з володіння позивача поза його волею. 
Разом з тим, матеріали справи свідчать, що передача спірних транспортних засобів відповідачу відбулася на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі. Поравочин, оформлений зазначеними актами як наслідок відповідних звернень відповідача від 20.06.2025 та від 21.06.2025 не є нікчемним і не визнавався судом недійсним. Отже, у даному випадку відсутні підстави вважати, що відповідач набув спірне майно незаконно, без достатньої правової підстави, або поза волею позивача.
Разом із тим, вимога позивача про застосування приписів п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України як способу захисту порушеного права, тобто примусового виконання обов`язку в натурі, вмотивована наявністю між сторонами (на думку позивача) правовідносин позички. Проте, судом було встановлено, що правовідносини між сторонами слід кваліфікувати як пожертву, а отже такий спосіб захисту порушеного права у цьому випадку не підлягає застосуванню, оскільки пожертва є остаточним відчуженням майна на користь набувача і не передбачає повернення її предмету дарувальнику (пожертвувачу).
У відповідності до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно статей 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.
При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 20, 73, 74, 76-80, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд  

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.
УЧАСНИКИ СПРАВИ:
Позивач: Громадська організація "Звичайні люди" (61166, м. Харків, вул. Серпова, буд. 4, офіс 219, код ЄДРПОУ 43108413).
Відповідач: Благодійна організація "Благодійний фонд "У:ПРАВА." (62495, Харківська область, Харківський район, селище Васищеве, вул. Шевченка, буд. 86, код ЄДРПОУ 45885323). 
Повне рішення складено "09" квітня 2026 р. 

Суддя		А.М. Буракова