ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/20381/25
Пр. № 2/521/1724/26

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
24 березня 2026 року м. Одеса

 
Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
 
головуючого - судді Сегеди О.М.
при секретарі - Жулего М.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, 
встановив:
 
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Харківської міської ради, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь, померла його бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді частини квартири 
АДРЕСА_1 (далі-АР Крим), яка належала їй на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу №3-н-698 від 22 лютого 1994 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 лютого 2012 року.
Відповідно до свідоцтва про народження, він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився в м. Харків, Україна, його батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які перебували в зареєстрованому шлюбі.
Зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу №3-н-698 від 22 лютого 1994 року йому, ОСОБА_1 , його матері ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_2 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_5 його мати ОСОБА_4 , померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя в АР Крим від 27 жовтня 2011 року було визначено за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , 1/3 частку спільній квартирі АДРЕСА_2 .
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 були ОСОБА_2 , мати померлої та він, ОСОБА_1 , рідний син померлої.
28 лютого 2012 року їм було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартирі АДРЕСА_2 .
Отже, квартира АДРЕСА_2 належала їм з ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних частках.
У березні 2014 року територія АР Крим була окупована російською федерацією.
Вказував, що 31 березня 2014 року він відповідно до Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» був призваний на військову службу.
У період з 01 квітня 2014 року по 29 квітня 2016 року він обіймав посаду начальника обслуги відділення бойового управління радіотехнічної батареї у в/ч НОМЕР_1 , приймав участь в бойових діях та 10 грудня 2015 року отримав посвідчення учасника бойових дій.
Стверджував, що 26 вересня 2014 року, під час проходження ним військової служби
за мобілізацією, його бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла
у м. Сімферополь АР Крим.
ІНФОРМАЦІЯ_6 на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополі АР Крим було видано непідконтрольними Україні окупаційними органами свідоцтво про смерть ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2025 року по справі №522/19503/25-Е був встановлений факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь АР Крим.
Зазначив, що 03 листопада 2025 року він звернувся до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , але інформаційним листом від 03 листопада 2025 року №3998/02 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку зі спливом строку для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду з необхідністю його поновлення в судовому порядку.
Вважає, що причини пропуску встановленого законом строку для прийняття ним спадщини є поважними, тому посилаючись на вище викладені обставини, просив суд визначити йому додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь АР Крим, терміном три місяці з часу набрання рішенням суду законної сили.
Ухвалою суду від 26 листопада 2025 року справа була прийнята до розгляду та призначено підготовче судове засідання ( а.с.26).
Ухвалою суду від 26 січня 2026 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с.66).
Позивач та його представник, діючий за ордером від 23 березня 2026 року у судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяву про підтримання позовних вимог, та просили суд розглянути справу за їх відсутність (а.с. 72,73).
Представник Харківської міської ради, у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 92).
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. 
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1 були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.68).
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.
Батьками матері позивача, ОСОБА_5 були ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.68а). 
Встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 належала на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу №3-н-698 від 22 лютого 1994 року квартира АДРЕСА_1 (а.с.37-40). 
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.21). 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири 
АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 були ОСОБА_2 , мати померлої та він, ОСОБА_1 , рідний син померлої, які прийняли спадщину, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини за законом в установлений законом строк (а.с.19).
Встановлено, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя в АР Крим від 27 жовтня 2011 року було визначено за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , 1/3 частку спільній квартирі АДРЕСА_1 (а.с.17-18,31-32).
28 лютого 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали після смерті ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.35-36).
07 лютого 2012 року право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано Кримським республіканським підприємством «Сімферопольське міжміське бюро реєстрації та технічної інвентаризації» (а.с.43-44,45-48).
19 березня 2012 року право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано Кримським республіканським підприємством «Сімферопольське міжміське бюро реєстрації та технічної інвентаризації» (а.с.41).
Отже, квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних частках, по 1/3 частини.
Встановлено, що у березні 2014 року територія АР Крим була окупована російською федерацією.
З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2014 року заявник відповідно до Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» був призваний на військову службу.
Встановлено, що у період з 01 квітня 2014 року по 29 квітня 2016 року ОСОБА_1 обіймав посаду начальника обслуги відділення бойового управління радіотехнічної батареї у в/ч НОМЕР_1 , приймав участь в бойових діях та 10 грудня 2015 року отримав посвідчення учасника бойових дій.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , померла у м. Сімферополь АР Крим, що підтверджується свідоцтвом про смерть та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с.22,27). 
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді частини квартири квартира АДРЕСА_2 , яка належала померлій на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від та свідоцтва про право на спадщину за законом.
Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , рідний онук померлій, оскільки його мати ОСОБА_4 , померла.
Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом немає.
З матеріалів справи вбачається, що на час смерті ОСОБА_2 , позивач на території АР Крим не перебував, оскільки приймав участь в бойових діях і про смерть бабусі не знав. 
Таким чином, ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 , не мав можливості своєчасно прийняти спадщину, у зв`язку з тим, що територія АР Крим у березні 2014 року була окупована російською федерацією, а 31 березня 2014 року він відповідно до Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» був призваний на військову службу.
Встановлено, що 29 вересня 2014 році на тимчасово окупованій території України у 
м. Сімферополі АР Крим було видано непідконтрольними Україні окупаційними органами свідоцтво про смерть ОСОБА_2 (а.с.22).
Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією.
Правовий режим тимчасово окупованих територій встановлює особливий порядок для захисту прав і свобод громадян України, які проживають на цих територіях, що визначено Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15 квітня 2014 року (далі — Закон №1207-VII). 
Також вказаний Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1207-VII тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Тимчасова окупація рф територій України незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для країни-агресора жодних територіальних прав. 
Датою початку тимчасової окупації російською федерацію окремих територій України є 19 лютого 2014 року.
АР Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року. 
Дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Частиною першої статті 9 Закону №1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 «Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні» за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника. 
У разі смерті особи на тимчасово окупованій території України, що підтверджується документами, виданими незаконними органами та/або особами, спадкоємцю необхідно встановити факт смерті спадкодавця на такій території шляхом звернення з відповідною заявою за місцем проживання (перебування) заявника до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану або до суду за межами тимчасово окупованої території України.
Якщо заявник звертався до суду – на підставі рішення суду у справі про встановлення зазначеного факту відділ державної реєстрації актів цивільного стану видасть заявнику свідоцтво про смерть особи встановленого зразка.
07 травня 2022 року набрав чинності Закон України від 21 квітня 2022 року № 2217-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», яким зокрема внесено зміни до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до якої будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. 
Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні та протягом двох років з дня його припинення або скасування у випадку, якщо смерть фізичної особи зареєстрована пізніше ніж через один місяць з дня смерті такої особи або дня, з якого її оголошено померлою, строки шість місяців, обчислюються з дня державної реєстрації смерті особи.
Встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2025 року по справі №522/19503/25-Е був встановлений факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна (а.с.24-26).
На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2025 року по справі №522/19503/25-Ебуло видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.58).
03 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.33).
Інформаційним листом від 03 листопада 2025 року №3998/02 державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Вдовіченко О.Д. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку зі спливем строку для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду з необхідністю його поновлення в судовому порядку (а.с. 74-75).
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер батько заявника, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 лютого 2002 року.
05 листопада 2016 року ОСОБА_1 отримав після смерті батька ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 (а.с.30).
Відповідно до положень статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Проте у випадку, якщо останнє місце проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини вважатиметься місце подання першої заяви. Подання заяви свідчитиме про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні такого майна, або вимоги кредиторів. На підставі отриманої першої заяви нотаріус заводить спадкову справу, яка підлягає державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, спадкова справа може бути відкрита вбудь-якому населеному пункті на підконтрольній Україні території. 
Державна реєстрація факту смерті, що мала місце на території, на тимчасово окупованій території України, проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті на такій території, винесеного у порядку окремого провадження за спрощеною процедурою, передбаченою ст. 317 ЦПК України. 
Відповідно до п. 15 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 (зі змінами), у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях державна реєстрація актів цивільного стану проводиться будь-яким органом державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника.
Частиною першою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України).
Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно з частинами 1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з ч.1ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).
Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Тобто, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Позивач, як спадкоємець за законом, має право на спадщину, тому має право на звернення до суду з зазначеними вимогами. 
Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Зі змісту п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини. При цьому необхідно керуватися тим, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкодавця на вчинення цих дій.
За таких обставин суд прийшов до висновку, що строк для прийняття спадщини позивач пропустив з поважної причини.
Суд вважає, що вищевказані обставини свідчать про існування для позивача об`єктивних труднощів для своєчасного звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, суд враховує, що відповідач не заперечував проти задоволення позову, а тому у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню. 
Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. 
Згідно ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.
З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. 
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовий збір по справі складає 986,40 грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду (а.с. 8). 
Керуючись ст. ст. 15, 16, 1216, 1261, ч. 3 ст. 1272 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини – задовольнити.
Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий 10 березня 2005 року Пісочинським ВМ Харківського РВ УМВС України в Харківській області, РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини за законом, яка відкрилася після смерті його бабці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сімферополь, Автономної Республіки Крим, протягом трьох місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 27 березня 2026 року.

Суддя:     О.М. Сегеда