ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2804/26 Справа № 199/289/17-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:   головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за заявою ОСОБА_1 про встановлення порядку виконання судового рішення
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2025 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення порядку виконання судового рішення, в якій просив суд встановити спосіб виконання Постанови Верховного Суду від 19 березня 2025 року (касаційне провадження № 61-9951св24) у справі № 199/289/17-ц, шляхом реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України, а саме пунктом 5 частини 2 цієї статті - примусити Державну казначейську службу України виконати обов`язок списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 104000 гривень 00 копійок в натурі. Встановити порядок виконання Постанови Верховного Суду від 19 березня 2025 року (касаційне провадження № 61-9951св24) у справі № 199/289/17-ц, конкретизувавши до якої дати (число, місяць, рік) має відбутись списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 104000 гривень 00 копійок. Допустити негайне виконання Постанови Верховного Суду від 19 березня 2025 року (касаційне провадження № 61-9951св24) у справі № 199/289/17-ц про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 104000 (сто чотири тисячі) гривень 00 копійок, шляхом постановлення відповідного судового рішення передбаченого Цивільним процесуальним кодексом України. Свою заяву мотивує тим, що Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року ухвалено постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 104 000 (сто чотири тисячі) гривень 00 копійок». 14 квітня 2025 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська був видано виконавчий лист по справі №199/289/17-ц. Боржником у виконавчому листі вказано Державну казначейську службу України. 17 квітня 2025 року він подав до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за вхідним № 10-9408 пакет документів по справі № 199/289/17-ц щодо стягнення з Державного бюджету України на мою (Співак О.В) користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 104000 (сто чотири тисячі) гривень. ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області здійснило відповідно до законодавчих норм необхідні перевірки. 28 квітня 2025 року від Дніпропетровської обласної прокуратури до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області надійшла відповідь про відсутність підстав для безспірного списання коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 . Та незважаючи на це, ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області почало вживати протиправних дій з метою затягування і фактичного невиконання Постанови Верховного Суду від 19 березня 2025 року. Головне управління ДКСУ у Дніпропетровській області зловживаючи своїм становищем, будучи наділеним владними управлінськими функціями, почало вживати протиправних дій з метою затягування виконання Постанови Верховного Суду від 19 березня 2025 року (касаційне провадження № 61- 9951св24) - шляхом ініціювання судових проваджень без правових підстав для таких звернень, зокрема: 17 квітня 2025 року за вхідним № 10-9408 до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від Головного управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області надійшов пакет документів по справі № 199/289/17-ц щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 104000 гривень. Заявник зазначає, що при перевірці наданого пакету документів Казначейством виявлені обставини, котрі унеможливлюють виконання рішення суду у вказаній справі, оскільки боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин. Просив виправити помилку щодо зазначення боржника у виконавчому листі, а саме зазначити боржником Державу Україну.Суд першої інстанції, дослідивши заяву про виправлення описки, дослідивши матеріали справи, не знаходить підстав для виправлення описки в виконавчому листі, оскільки в ньому правильно зазначено боржником Державну казначейську службу, виходячи з того, що безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Крім того, Держава Україна не була учасником справи, а тому не може бути боржником у даній справі. Головне управління ДКСУ у Дніпропетровській області, зловживаючи своїм становищем, будучи наділеним владними управлінськими функціями, перешкоджає виконанню Постанови Верховного Суду від 19 березня 2025 року. Головне управління ДКСУ у Дніпропетровській області як територіальний підрозділ Державної казначейської служби України, зловживаючи своїм становищем, будучи наділеним владними управлінськими функціями, будучи єдиним розпорядником бюджетних коштів з яких мені має бути відшкодована моральна шкода у сумі 104000 (сто чотири тисячі) гривень висловлює відкриту, неприховану зацікавленість у невиконанні Постанови Верховного Суду від 19 березня 2025. У зв`язку з тим, що орган, який Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» зобов`язаний виконати Постанову Верховного Суду від 19 березня 2025 року заявляє, що він не уповноважений виконувати таке судове рішення — ОСОБА_1 звернувся до суду який розглядав справу № 199/289/17-ц, як суд першої інстанції, у порядку статті 435 ЦПК України із заявою про встановлення способу виконання рішення суду (том 3, а.с. 133-137).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 про встановлення порядку виконання судового рішення - залишено без задоволення (том 3, а.с. 165-166).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на істотне порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити повністю його заяву. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення у справі набрало законної сили та не виконано до теперішнього часу (том 3, а.с. 259-264).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції не вбачав підстав для її задоволення, оскільки заявником не надано доказів наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у спосіб, визначений саме Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, зважаючи на таке.
Так, стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у ч. 1 ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 у справі №1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Статтею 3 Закону №4901-VI визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень – за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі – рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 2-749/11/2229 роз`яснив, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленого статтею 16 ЦК України. Суд зазначає, що на стадії виконання рішення, суд не може застосувати інший спосіб правового захисту стягувача ніж той, що передбачений рішенням суду, оскільки в іншому випадку це означало б зміну суті рішення суду та застосування іншого способу правового захисту позивача без дотримання належної судової процедури розгляду відповідних позовних вимог. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.
Визначення порядку виконання рішення - це встановлення у судовому рішенні конкретних заходів та дій, які слід вчинити сторонам, державному виконавцеві, іншим суб`єктам владних повноважень у разі, якщо рішення не буде виконано добровільно.
Порядок виконання включає в себе визначення способу (заходів) виконання, строку вчинення дій або утримання від них, покладення обов`язку вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Згідно із судової практики Європейського суду, судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), №36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, №2132/02 від 13 червня 2006 року, «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року).
Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав, якими можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди (немайнової шкоди).

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у спосіб, визначений саме Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення порядку виконання судового рішення.
Відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Судді: