ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/617/26 Справа № 202/1375/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дребот І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 48 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 24 червня 2025 року у складі судді Дребот І.Я.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,- 

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 20 січня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який на підставі рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2024 року було розірвано.
За час спільного подружнього життя придбали транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , дата реєстрації 10 січня 2023 року та трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 59,5 кв.м., житлова площа 33,2 кв.м., дата реєстрації 10 червня 2016 року.
Оскільки він має намір працевлаштуватися у таксі, що дасть йому можливість отримувати заробітну плату та сплачувати вчасно аліменти на користь відповідача на утримання дітей, просив здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином: виділити йому у власність транспортний засіб HYUNDAI SONATA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а відповідачу квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 24 червня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Виділено у власність ОСОБА_2 транспортний засіб: реєстраційний номер НОМЕР_1 , марка HYUNDI, комерційний опис SONATA, рік випуску 2008, ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 .
Виділено у власність ОСОБА_1 трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки обраний позивачем спосіб порушеного права відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем належними та допустимими доказами у справі, а тому підлягає судовому захисту шляхом поділу майна у визначений позивачем спосіб. 
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та поділити майно подружжя таким чином: виділити у власність позивача 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., виділити у власність відповідача 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., та транспортний засіб: реєстраційний номер НОМЕР_1 , марка HYUNDI, комерційний опис SONATA, рік випуску 2008, ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний транспортний засіб був придбаний відповідачем за власні кошти за договором купівлі-продажу, тобто, є особистою власністю відповідача та не підлягає поділу. Разом з тим, не заперечує здійснити поділ спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у власність в рівних частках. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що з 20 січня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2024 року було розірвано.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 належить трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 належить транспортний засіб марки Hyundai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, обраний позивачем спосіб порушеного права відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем, а тому порушене право підлягає судовому захисту шляхом поділу майна у визначений позивачем спосіб. 
Однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов таких висновків за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду.
За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині 2 статті 16 цього Кодексу визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним із яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина 1 статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частини 1, 3 статті 70 СК України).
Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, вказано, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
У постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, зазначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)).
До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Статтями 316, 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У розумінні положень статей 368, 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частина 2 статті 367 ЦК України ) і на його основі виникає право власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто, кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна.
Суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Згідно з частинами 2,3 статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 1, 3 статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 3 статті 12, частини 1,5,6 статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі з 20 січня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2024 року було розірвано.
За час спільного проживання подружжя придбало на ім`я відповідача транспортний засіб марки Hyundai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу: НОМЕР_2 , дата реєстрації 10 січня 2023 року та на ямі позивача квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 59,5 кв.м., житлова площа 33,2 кв.м., дата реєстрації 10 червня 2016 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу №1244/2023/3597505, укладеного 10 січня 2023 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 автомобіль, реєстраційний номер НОМЕР_1 , марка HYUNDAI, комерційний опис SONATA, рік випуску 2008, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , вартістю 180100,00 грн.
Таким чином, транспортний засіб марка HYUNDAI, комерційний опис SONATA, рік випуску 2008, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , у даному випадку не може бути об`єктом поділу спільного майна подружжя, оскільки був придбаний ОСОБА_1 за власні кошти.
Колегія суддів звертає увагу, що поділ транспортного засобу вже відбувся в позасудовому порядку, шляхом домовленості сторін та виконанням умов договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому у розумінні положень СК України не може бути об`єктом спільного сумісного майна подружжя та підлягати його поділу.
В той же час, спірна квартира хоч і зареєстрована за ОСОБА_1 , однак набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому частки майна дружини та чоловіка є рівними та відповідно підлягають поділу, шляхом визнання за кожним із них права власності по 1/2 частині на вказану квартиру.
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).
Суд першої інстанції не врахував дані обставини і вищезазначені вимоги закону та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, слід стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за перегляд справи в апеляційному порядку у розмірі 1352,65 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  -задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 24 червня 2025 року -скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1352,65 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 14 квітня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров