ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/49005/24 Суддя (судді) першої інстанції: Жук Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Ганечко О.М.,
Кузьменка В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 09 серпня 2024 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити та здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 з 09 серпня 2024 року з виплатою заборгованості з пенсії за час припинення її виплати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що оскільки пенсія за вислугу років йому призначена у 2020 році, а призначення на службу відбулося до Державного бюро розслідувань з 11 серпня 2020 році, тому зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, а деяких інших осіб» не можуть вплинути на виплату позивачу раніше призначеної пенсії. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року позовні вимоги - задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, починаючи з 01 вересня 2024 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, починаючи з 01 вересня 2024 року. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
Зазначена апеляційна скарга обґрунтована тим, що у відповідності до частини другої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Враховуючи, що з 11.08.2020 позивач проходить службу в Державному бюро розслідувань, а з 09.08.2024 поширено дію частини другої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на осіб начальницького і рядового складу ДБР, тому ОСОБА_1 втратив право на пенсійне забезпечення.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі наказу Національної поліції України від 20 травня 2020 року № 504 о/с «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 вказаного Закону.
Надалі, з 22 травня 2020 року призначено пенсію за вислугу років.
Разом з тим, у відповідності до довідки № 442 від 18 вересня 2024 року, виданої Державним бюро розслідувань, ОСОБА_1 з 11 серпня 2020 року до теперішнього часу проходить службу на посаді начальницького складу в Державному бюро розслідувань.
Зазначені обставини також підтверджується наданою суду копією контракту про проходження служби у Державному бюро розслідувань від 01 вересня 2020 року № 125 (контракт укладений на шість років з 01 вересня 2020 року).
У вересні 2024 позивач звернувся до відповідача з заявами, в яких зазначив про припинення виплати йому пенсії і просив поновити таку виплату.
У відповідь на заяву Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 06 вересня 2024 року № 35192-34060/С-02/8-2600/24 та від 25 вересня 2024 року № 37538-37638/С-02/8-2600/24 повідомило, що позивачу припинено з 01 вересня 2024 року нарахування та виплату пенсії відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а також зазначено про наявність надміру сплачених коштів за період з 09 серпня 2024 року по 31 серпня 2024 року у сумі 17 517,10 грн.
Крім того, на адвокатський запит Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 26 вересня 2024 року № 2600-0202-8/188455 повідомлено у поновленні виплати пенсії позивачу відмовлено з огляду на проходження останнім служби у Державному бюро розслідувань.
Не погоджуючись з таким рішенням та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки внесення з 09 серпня 2024 року змін до частини другої статті 2 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, згідно із якими правило припинення виплати пенсії на період проходження служби у разі повторного прийняття на військову службу розповсюдилось на проходження служби в органах Державного бюро розслідувань, не може бути застосовано до правовідносин щодо призначення осіб до органів Державного бюро розслідувань під час перебування їх на пенсійному обліку за Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, які виникли до набрання чинності вказаних законодавчих змін з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України.
Оскільки відповідачем пенсія в спірний період взагалі не нараховувалась, тому вимоги виплатити заборгованість з пенсії за час припинення її виплати є такими, що заявлені на майбутнє, відтак задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які проходили службу, зокрема в органах внутрішніх справ, Національній поліції є, зокрема Закон «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон № 2262-ХІІ).
Згідно преамбули Закону № 2262-XII цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.
Згідно пункту «б» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань.
Нормами статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Так, на час призначення пенсії позивачу (22 травня 2020 року), редакція частини другої статті 2 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII визначала, що пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.
Разом з тим, у подальшому, 09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-ІХ (далі - Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX), яким, зокрема, внесено зміни до частини другої статті 2 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII, а саме після слів «Національна поліція» в усіх відмінках доповнено словами: «Державне бюро розслідувань» у відповідному відмінку.
З урахуванням змін, частина друга статті другої Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ закріплює, що пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.
У той же час, відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (стаття 58 Конституції України).
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп, Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
З аналізу вищевикладеного вбачається, що внесення з 09 серпня 2024 року змін до частини другої статті 2 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, згідно із якими правило припинення виплати пенсії на період проходження служби у разі повторного прийняття на військову службу розповсюдилось на проходження служби в органах Державного бюро розслідувань, не може бути застосовано до правовідносин щодо призначення осіб до органів Державного бюро розслідувань під час перебування їх на пенсійному обліку за Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, які виникли до набрання чинності вказаних законодавчих змін з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України.
Як свідчать матеріали справи, позивач з 2020 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ.
У подальшому, позивач з серпня 2020 року був працевлаштований у Державному бюро розслідувань.
Відтак, обмеження, встановлені частиною другою статті 2 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, які набули чинності 09 серпня 2024 року, на позивача не поширюються.
Враховуючи, що виплата пенсії позивачу була припинена саме з 01 вересня 2024 року, а за період з 09 серпня 2024 року по 31 серпня 2024 року позивачу сплачено 17 517,10 грн, тому слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, починаючи з 01 вересня 2024 року.
Однак, враховуючи, що відповідачем пенсія в спірний період взагалі не нараховувалась, тому вимоги виплатити заборгованість з пенсії за час припинення її виплати є такими, що заявлені на майбутнє, а тому задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко