ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 201/12325/20
провадження № 61-5203св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Дніпровська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи:  ОСОБА_6 , державний реєстратор Дніпровської районної Державної адміністрації Дніпропетровської області Васенін Юрій Володимирович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Надія Борисівна, Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану адвокатом Іванчиком Павлом Володимировичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду в складі колегії суддів: Халаджи О. В., Агєєва О. В., Космачевської Т. В. від 26 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який у подальшому було уточнено, до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , державний реєстратор Дніпровської районної Державної адміністрації Дніпропетровської області Васенін Ю. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Н. Б., Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та встановлення юридичних фактів.
Позов обґрунтовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_7 , яка за життя 05 грудня 2012 року склала на її ім`я заповіт. Вказувала, що до спадкової маси ОСОБА_7 входить домоволодіння АДРЕСА_1 .
Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 20 червня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за заповітом на вказане домоволодіння, оскільки право власності на це домоволодіння не було зареєстровано за спадкодавцем.
Позивачка вважала, що право власності спадкодавця на домоволодіння підтверджується, зокрема, оціночним актом, в якому визначено, що домоволодіння збудоване у 1927 році. Право на нерухоме майно, збудоване до 1992 року, не потребувало введенню до експлуатації та не передбачало обов`язкової реєстрації права власності. З часу побудови зазначене домоволодіння нікому іншому не належало, що підтверджується записом у домовій книзі. 
Крім того, позивачка зазначала, що на території вищевказаного домоволодіння розташовано окреме нерухоме майно (гаражі), яке не входять до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_7 , а належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати за нею право власності на вищевказане домоволодіння АДРЕСА_1  в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 ;
- встановити факт, що до складу зазначеного домоволодіння АДРЕСА_1 не входить нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . 
Короткий зміст судових рішень 
Справа судами розглядалася неодноразово.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Батманової В. В. від 08 червня 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що не підлягають визнанню у порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-1987св22).
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 201/7012/18 (провадження № 61-8387св19), і обставини, які встановлені судом у тій справи, в якій вирішувався спір про визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , тому дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції. 
Крім того, апеляційний суд не виконав процесуального обов`язку щодо мотивування свого висновку про прийняття або відмову у прийнятті нових доказів, поданих ОСОБА_1 18 жовтня і 04 листопада 2021 року.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами: А-1 - Житловий будинок, В - Вбиральня, Г - Навіс, Д - Сарай (тимчасовий), Е - Душ, З - Сарай, № 1-3, І - Споруди, замощення, 1927 року побудови, розташований за адресою: пров. Прилуцький, 26, м. Дніпро, Дніпропетровська область, який належав померлій, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане 14 грудня 2016 року Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1348, ОСОБА_7 .
Зобов`язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо права власності ОСОБА_1 на домоволодіння АДРЕСА_2 , з господарськими будівлями та спорудами: А-1 - Житловий будинок, В - Вбиральня, Г - Навіс, Д - Сарай (тимчасовий), Е - Душ, З - Сарай,№ 1-3, І - Споруди, замощення.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 046,87 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову з підстав того, що право власності на спірне домоволодіння не зареєстровано за спадкодавцем, так як не врахував, що індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття до експлуатації, у тому числі, по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами технічної інвентаризації. Позивачкою належними та допустимими доказами доведено, що спірне домоволодіння, яке збудоване у 1927 році, перейшло їй у порядку спадкування від матері, а останній від її батьків, тобто від баби і діда позивачки, які у період свого життя проживали у цьому домоволодінні. 25 листопада 2014 року на вказане домоволодіння було виготовлено технічний паспорт, згідно з яким до складу домоволодіння, у тому числі, входить гараж, який на праві приватної власності належить ОСОБА_8 . Апеляційний суд вважав, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 , матері позивачки, входить право на вказане домоволодіння згідно з оціночного акту від 02 червня 1963 року та схематичного плану до нього, відповідно до яких домоволодіння складається з: житлового будинку А-1, житлової прибудови А-1, сіней а-1, житлового будинку В-1, сіни в-1, сарай Б-1, сарай Т-1, вбиральня № 1, вбиральня № 2. Отже, вказаний гараж, який належить ОСОБА_8 ,не входить до складу спірного домоволодіння й, відповідно, не може бути визнаний за позивачкою у порядку спадкування. 
Вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення фактів про те, що складу зазначеного домоволодіння не входить нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , задоволенню не підлягають, оскільки не є належним способом захисту. За обставинами справи позивачкою визнається права власності у порядку спадкування, а саме на домоволодіння, разом з господарськими будівлями та спорудами, які були збудовані станом на 1963 рік, а гаражі  ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , було побудовано пізніше, а тому вони не входять до спадкової маси та, відповідно, не можуть бути визнані за позивачкою у порядку спадкування.
Апеляційний суд вважав, що саме з ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір, пов`язаний із розглядом цієї справи, у розмірі 6 046,87 грн., оскільки ОСОБА_4 є відповідачем у справі та власником гаражу, який не визнає право власності позивачки на спірний житловий будинок разом із господарськими спорудами. До інших відповідачів позивачка позовних вимог не заявляла.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
21 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник  ОСОБА_4 - адвокат Іванчик П. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 26 листопада 2019 року у справі № 902/201/19, від 15 жовтня 2019 року у справі № 908/1090/18, від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6356/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
25 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Ващенка В. С. надійшов відзив на касаційну скаргу представника  ОСОБА_4 - адвоката Іванчика П. В., у якому сторона позивачки просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін. 
Крім того, 25 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшов відзив Дніпровської міської ради на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Іванчика П. В., в якому міська рада просила суд вирішити спір відповідно до вимог законодавства. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 201/12325/20 з Соборного районного суду м. Дніпра. За клопотанням представника ОСОБА_4 - адвоката Іванчика П. В. зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року до закінчення касаційного перегляду. 
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що єдиним спадкоємцем за заповітом ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка - ОСОБА_1 
20 червня 2017 року державним нотаріусом Першої дніпровської державною нотаріальною конторою на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом заведена спадкова справа № 84/2017.
Заповітом від 05 грудня 2012 року ОСОБА_7 заповіла все своє майно ОСОБА_1 , яка має намір отримати у спадщину домоволодіння АДРЕСА_1 .
Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори від 20 червня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності за заповітом на вказане домоволодіння з підстав відсутності реєстрації права власності спадкодавця на вказане домоволодіння.
Зі змісту довідки Комунального підприємства «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 10 жовтня 2017 року за № 2965 встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року відомості щодо реєстрації права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 відсутні.
2.Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.
Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. 
При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.
У справі, яка переглядається, судом установлено, що: 
- домоволодіння АДРЕСА_1 , яке збудоване у 1927 році, перейшло позивачці у порядку спадкування від її матері, а останній від її батьків, тобто від баби і діда позивачки, які у період свого життя проживали у цьому домоволодінні;
- 25 листопада 2014 року на вказане домоволодіння було виготовлено технічний паспорт, згідно з яким до складу домоволодіння входить побудований у 1927 році житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: А-1 - житловий будинок, Б - гараж, В - вбиральня, Г - навіс, Д - сарай (тимчасовий), Е - душ, З - сарай, № 1-3, І - споруди, замощення$
- рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 28 лютого 1973 року № 173 батьку ОСОБА_2 - ОСОБА_9 надано дозвіл на будівництво індивідуального гаражу у дворі будинку АДРЕСА_3  власності на зазначений гараж 15 січня 2018 року було зареєстровано за ОСОБА_2 . На підставі договорів купівлі-продажу частин гаража від 14 лютого 2018 року та від 16 лютого 2018 року, укладених між ОСОБА_5 як продавцем і власником вказаного гаража на підставі договорів дарування від 29 січня 2018 року та від 30 січня 2018 року, і ОСОБА_8 , останній є власником гаража № НОМЕР_2 , який знаходиться на території домоволодіння АДРЕСА_1 ;
- відповідно до оціночного акта від 02 червня 1963 року та схематичного плану до нього вказане домоволодіння складається з: житлового будинку А-1, житлової прибудови А-1, сіней а-1, житлового будинку В-1, сіни в-1, сарай Б-1, сарай Т-1, вбиральня № 1, вбиральня № 2. 
Оцінюючи вищевказані обставини в їх сукупності та взаємозв`язку (стаття 89 ЦПК України), апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 , матері позивачки, входить право на вказане домоволодіння згідно з схематичного плану станом на 02 червня 1963 року, який не включав у себе Б - гараж, оскільки він був побудований пізніше на підставі дозволу на будівництво індивідуального гаража у дворі домоволодіння АДРЕСА_1 , виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 28 лютого 1973 року № 173, власником якого у подальшому став ОСОБА_8 . Отже, вказаний гараж, який належить ОСОБА_8 ,не входить до складу спірного домоволодіння й, відповідно, не підлягає визнанню за позивачкою у порядку спадкування за заповітом. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. 
Доводи касаційної скарги про недоведеність позивачкою належності нерухомого майна спадкодавцю є безпідставними, оскільки спростовується вищенаведеним. 
В касаційній скарзі ОСОБА_8 посилається на те, що за адресою спадкового домоволодіння АДРЕСА_4 розташований придбаний ним у 2018 році за договорами купівлі-продажу гараж, тому визнання за позивачкою право власності на спадкове майно порушує його права. Разом з тим, за висновками апеляційного суду, з якими погоджується Верховний Суд, вказаний гараж  ОСОБА_8 не входить до складу спадкового домоволодіння АДРЕСА_4 , що визнається самою позивачкою, яка у своєму позові просила, зокрема, визнати зазначений гараж таким, що не входить до складу спадкового домоволодіння. Отже, оскаржуваним судовим рішенням жодним чином не порушуються права ОСОБА_8 , який є власником гаража, який не входить до складу спадкового майна, та який ні є спадкоємцем за заповітом або за законом на спадкове майно. 
Аргументи касаційної скарги про наявність правових підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки сторони у цій справі є іншими, ніж під час розгляду справи № 201/7012/18.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а в значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судом апеляційної інстанції в цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 травня 2025 року зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а касаційне провадження закінчено, тому дія вказаного судового рішення підлягає поновленню.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану адвокатом Іванчиком Павлом Володимировичем, залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року залишити без змін.
Поновити дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун