ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 року м.Дніпро Справа № 904/1320/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) 
суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,
секретар судового засідання: Абадей М.О.
представники сторін: 
від відповідача-1: Голуб Ю.В., представник;
прокурор: Шустова В.А. 
розглянувши апеляційні скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та Фізичної особи - підприємця Аляб`єва Олександра Олександровича на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.01.2025 року у справі №904/1320/24 (суддя Дупляк С.А.)
за позовом Заступника Керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України
до відповідачів:
1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях,
2. Криворізького національного університету
3. Фізичної особи - підприємця Аляб`єва Олександра Олександровича
про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути майно,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Дніпропетровської обласної прокуратури (далі прокурор, прокуратура) звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі - позивач) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі - відповідач-1), Криворізького національного університету (далі - відповідач-2) та Фізичної особи - підприємця Аляб`єва Олександра Олександровича (далі - відповідач-3), у якому просив суд: 
- визнати недійсним договір оренди №12/7750-50759 нерухомого майна - частини корпусу майстерень з котельною (Ж-2), площею 388,5 кв. м, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр-т Гагаріна, 57, що належить до державної власності, укладений 05.04.2023 року між відповідачами 1, 2, 3; 
- зобов`язати відповідача-3 повернути відповідачу-2 нерухоме майно - частину корпусу майстерень з котельною (Ж-2) площею 388,5 кв. м, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр-т Гагаріна, 57, а відповідача-3 прийняти зазначене нерухоме майно за актом приймання-передачі.
В обґрунтування позовної заяви прокурор зазначав, що за договором оренди нерухомого майна №12/7750-50759 від 05.04.2023 року в оренду передано майно освітнього призначення, що заборонено законом, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Прокурор послався на обмеження щодо використання майна, зокрема, закладів освіти, які передбачені п. 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, і вказав на відсутність доказів того, що спірне приміщення не використовується більше трьох років або перебуває у аварійному стані, а також на відсутність висновку позивача, що оренда спірного майна не порушить цілісність майнового комплексу.
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.01.2025 року у цій справі позовні вимоги задоволено у повному обсязі; визнано недійсним договір оренди №12/7750-50759 нерухомого майна - частини корпусу майстерень з котельною (Ж-2), площею 388,5 кв. м, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, просп. Гагаріна, буд. 57, що належить до державної власності, №12/7750-50759, укладений 05.04.2023 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Криворізьким національним університетом та Фізичною особою - підприємцем Аляб`євим Олександром Олександровичем; зобов`язано Фізичну особу - підприємця Аляб`єва Олександра Олександровича повернути Криворізькому національному університету нерухоме майно - частину корпусу майстерень з котельною (Ж-2), площею 388,5 кв. м, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, просп. Гагаріна, буд. 57, а Криворізький національний університет прийняти це майно за актом приймання-передачі.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що використання майна загальноосвітнього закладу освіти не за цільовим призначенням завдає шкоди інтересам держави щодо ефективного та сталого розвитку системи освіти та забезпечення якісного виховання і навчання дітей.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
Просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує наступне:
- спірне майно не використовувалось у діяльності університету протягом п`яти років та на сьогоднішній день також не використовується;
- Міністерство науки та освіти надало дозвіл на укладання спірного договору з метою розміщення цеху з виробництва спортивних майданчиків;
- Регіональним відділенням було проведено аукціон з передачі спірного приміщення в оренду, переможцем якого став відповідач-3;
- відповідно до положень законодавства відсутні підстави для скасування результатів аукціону.
Апелянт зазначає, що цільове призначення спірного нерухомого майна визначено відповідно до п. 29 Порядку № 483. Зазначення цільового призначення, як "використання майна орендарем за будь-яким визначенням на розсуд орендаря", звужує зміст приписів п. 29 вказаного Порядку та призводить до обмеження конкуренції між учасниками аукціону. 
Звертає увагу суду, що на адресу Фонду ані від балансоутримувача, ані від Міністерства освіти і науки України жодних претензій стосовно додаткових умов передачі майна в оренду не надходило.
При цьому, матеріали справи не містять доказів, що укладання спірного договору спричинило погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі освіти, а також доказів спричинення порушення майнових прав та інтересів держави.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець Аляб`єв Олександр Олександрович також звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
Просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на обставини, аналогічні тим, що зазначені в апеляційній скарзі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях.
Учасники справи відзив на апеляційні скарги не надали.
Відповідно до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя доповідач: Верхогляд Т.А., судді: Іванов О.Г., Парусніков Ю.Б.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях; розгляд апеляційної скарги призначено на 25.08.2025 року на 11:00 год.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.05.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Аляб`єва Олександра Олександровича; об`єднано розгляд скарги зі скаргою Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях; розгляд апеляційної скарги призначено на 25.08.2025 року на 11:00 год.
У судовому засіданні 25.08.2025 року розгляд апеляційних скарг відкладено на 15.01.2026 року о 15:10 год.
У судовому засіданні 15.01.2026 року оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомлено, що вступну та резолютивну частини постанови буде оголошено 10.02.2026 року о 15:35 год.
У судовому засіданні 10.02.2026 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів доходить до висновку, що обидві апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Матеріали справи свідчать, що за результатами електронного аукціону 05.04.2023 року між відповідачем-1 (далі відповідач-1, орендодавець) та відповідачем-3 (далі відповідач-3, орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/7750-50759 (далі - договір).
Об`єкт оренди та склад майна: частина корпусу майстерень з котельнею (Ж-2), площею 388,5 кв. м, за адресою: місто Кривий Ріг, проспект Гагаріна, будинок 57.
Вказаний об`єкт оренди знаходиться на балансі відповідача-2 (далі відповідач-2, балансоутримувач) (п. 4.1 змінюваних умов договору).
Відповідно до п. 12.1 змінюваних умов договору, даний договір набирає чинності з дати накладання орендодавцем кваліфікованого електронного підпису з використанням державного сервісу електронного підписання документів sign.diia.gov.ua, що зазначена в сформованій квитанції про підписання документа, яка є невід`ємною частиною договору. Сторони дійшли згоди, що договір укладається на період дії правового режиму воєнного стану та 12 місяців (включно) після припинення чи скасування воєнного стану.
За умовами п. 1.1 незмінюваних умов договору орендодавець і балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно.
Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем і балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору (п. 2.1 договору).
Листом від 22.12.2022 року позивач надав дозвіл відповідачу-2 на укладання спірного договору.
До справи долучена довідка від 21.02.2023 року відповідача-2, яка була адресована відповідачу-1, і у якій відповідач-2 повідомив відповідачу-1, що площа, передана в оренду, не використовується у діяльності відповідача-2 протягом п`яти років та станом на 21.02.2023 року також не використовувалася.
Наведені вище обставини і зумовили звернення прокурора до суду з даним позовом.
Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами першою, другою статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Колегія суддів зазначає, що звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства, суд не має підстав для задоволення відповідного позову. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 року у справі № 910/7975/21 та в постановах Верховного Суду від 01.10.2024 року у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 року у справі № 917/531/19, від 08.08.2024 року у справі № 917/1024/22, від 04.06.2024 року у справі № 910/11425/21, від 13.08.2024 року у справі № 922/2219/19.
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга) тощо.
Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, наведеними правовими нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.10.2024 року у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 року у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 року у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 року у справі № 910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 року у справі № 917/1024/22 від 18.05.2023 року у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 року у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 року у справі № 912/278/21.
При цьому невідповідність правочину актам законодавства, як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 року у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 року у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 року у справі № 917/531/19.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 року у справі № 917/1024/22, від 20.02.2024 року у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 року у справі № 910/4293/22.
Суд першої інстанції, розглянувши справу по суті позвоних вимог, дійшов висновку про їх задоволення.
Не погодившись із висновком суду першої інстанції, відповідачі звернулись до апеляційного суду, зазначають про неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи апелянтів, колегія суддів встановила, що в постановах Верховного Суду від 13.10.2021 року у справі № 923/1169/20, від 20.01.2022 року у справі № 906/1551/20, від 07.06.2022 року у справі № 911/1645/21, від 08.11.2022 року № 917/1090/21, від 06.06.2023 року у справі № 923/1138/21, від 17.01.2023 року у справі № 902/51/21, від 13.11.2024 року у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 року у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 року у справі № 912/673/23, від 14.02.2024 року у справі № 910/14998/22, від 03.12.2024 року № 914/3310/23 викладено висновки про те, що Закон України "Про освіту" містить положення, якими імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачається лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
У постановах Верховного Суду від 25.06.2024 року у справі № 923/1292/21, від 13.11.2024 року у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 року у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 року у справі № 912/673/23, викладено висновок про те, що договір оренди майна закладів освіти має обмеження щодо використання такого майна і такі обмеження (цільове призначення) повинні бути встановлені у самому договорі.
У постанові Верховного Суду від 03.12.2024 року у справі № 914/3310/23 сформульовано такий висновок:
"5.29. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що чинний на момент укладення оспорюваного договору оренди нерухомого майна Закон України "Про освіту" містив положення, якими було імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
5.30. Верховний Суд також зазначає, що саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж надання послуг, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 04.06.2024 у справі № 927/1125/23.
5.33. Отже, наведені приписи передбачають, що договір оренди майна закладів освіти має обмеження щодо використання такого майна і такі обмеження (цільове призначення) повинні бути встановлені у самому договорі.
…5.35. Водночас відсутність у договорі оренди нерухомого майна конкретного цільового призначення та надання відповідачу права самостійно, на власний розсуд, використовувати орендоване приміщення, порушує приписи частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту". Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 09.04.2024 у справі № 927/400/23".
У постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 911/1645/21 сформульовано висновок про те, що невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним процесом.
У постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі № 927/1125/23 викладено такий висновок:
"При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21."
У постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21 зазначено, що:
"Верховний Суд звертає увагу на те, що подальше укладення орендарем та балансоутримувачем договору про надання освітніх послуг у сфері професійної освіти, за яким має проводитись підготовка і направлення на роботу до орендаря трьох випускників у 2020, 2021 та 2022 роках, а також договорів від 01.06.2020 та від 22.04.2021 про навчально-виробничу практику учнями навчального закладу, не змінює змісту оскаржуваного договору оренди № 1611-20-065 та не свідчить про дотримання положень частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» під час його укладення, адже саме у договорі оренди має бути визначено мету (цільове призначення) використання майна".
Колегія суддів зазначає, що положення Закону України "Про освіту" регулюють суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.
Відповідно до частини першої статті 80 Закону України "Про освіту" (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору оренди нерухомого майна) до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.
Частиною четвертою статті 80 Закону України "Про освіту" передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.
Підпунктом 2 пункту 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 року № 796 (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору оренди нерухомого майна), передбачено, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі (установі) освіти.
Отже, чинним законодавством передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачається лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Закон України "Про освіту" не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність із навчально-виховним процесом чи його учасниками.
У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що на підставі оскаржуваного договору оренди, спірне приміщення передано суб`єкту господарювання в оренду під розміщення цеху з виробництва спортивних майданчиків. При цьому, виробництво спортивних майданчиків не свідчить про використання спірного приміщення за освітнім призначенням.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що при укладанні договору оренди було допущено порушення п. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту".
Наявність дозволу Міністерства освіти і науки України на укладення оспорюваного договору не нівелює висновок суду першої інстанції що спірний договір укладено з порушенням вимог діючого законодавства, про які вказано вище.
Відповідно, позовні вимоги задоволено правомірно.
З урахуванням фактичних обставин справи, підтверджених відповідними доказами, з огляду на норми законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржників, наведені в апеляційних скаргах, є необґрунтованими і не спростовують висновки оскаржуваного рішення.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
У цій справі, звертаючись з апеляційною скаргою, скаржники не довели неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі судового рішення, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду у даній справі слід залишити без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на кожного з апелянтів.
Разом з тим, колегією суддів встановлено, що Фізична особа - підприємець Аляб`єв Олександр Олександрович за змістом квитанції ID 9470-5241-0587-7303 від 31.01.2025 року та квитанції № 0783-0817-1726-1538 від 23.04.2025 року за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 9 084, 00 грн.
Пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складає 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми.
Таким чином, у даному випадку підлягав сплаті судовий збір у розмірі 7 944, 00 грн, відтак надмірно сплачений судовий збір у суму 1 140, 00 грн підлягає поверненню скаржнику.
Керуючись статтями 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та Фізичної особи - підприємця Аляб`єва Олександра Олександровича залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.01.2025 року у справі №904/1320/24 залишити без змін.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях покласти на скаржника.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Аляб`єва Олександра Олександровича в розмірі 7 944, 00 грн. покласти на заявника апеляційної скарги.
Повернути Фізичній особі - підприємцю Аляб`єву Олександру Олександровичу ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.01.2025 року у справі №904/1320/24 в розмірі 1 140, 00 грн.
Видати наказ. 
Видачу наказу доручити господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 16.04.2026 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд 

Суддя О.Г. Іванов 

Суддя Ю.Б. Парусніков