ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 р. 	Справа № 520/30070/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., м. Харків, повний текст складено 05.02.26 по справі № 520/30070/25
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо постановлення на військовий облік ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення ОСОБА_1 з військового обліку, у зв`язку із визнанням засудженням на підставі ч. 5 «Г» ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до довідки, виданої взамін військового квитка, за №0820580 від 26.12.2002 року ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 зняти адміністративний розшук з ОСОБА_1 та повідомити органи Національної поліції про зняття адміністративного розшуку.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що злочин, за вчинення якого його було засуджено, станом на час його вчинення та винесення вироку, визнавався тяжким. Редакція пункту 6 частини 6 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII) передбачає, що виключенню з військового обліку підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. 
Зауважив, що з 26.12.2002 позивача виключено з військового обліку та йому надана Довідка, взамін військового квитка за № НОМЕР_1 , за підписом полковника ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Вказане рішення не скасоване та не відмінене.
Відповідно, єдиною фактичною обставиною, яку відповідач мав обов`язок вчинити перед внесенням даних у Єдиний державний реєстр військовозобов`язаних та резервістів, це зробити запити до ІНФОРМАЦІЯ_7 та з`ясувати факт виключення з військового обліку позивача.
Отже, відповідач протиправно постановив на військовий облік особу, яка була раніше виключена з військового обліку і постановці повторно не підлягає.
Також зауважив, що рішення про постановку на військовий облік позивача здійснено без проведення медичного огляду, що дає підстави для висновку про те, що наявні порушення приписів чинного законодавства, а тому відповідачем не дотримано процедуру військового обліку позивача під час мобілізації. 
Крім того, станом на 21.10.2025 позивачу стало відомо, що він перебуває у розшуку. Натомість відповідачем не долучено докази про отримання позивачем повістки, вказано номер відправлення Укрпоштою за місцем проживання позивача. Однак жодних поштових відправлень за адресою місця проживання позивача не надходило, жодних рекомендованих повідомлень йому також не було вручено. 
Отже, позивач своєї вини у правопорушенні не визнає, оскільки ні особисто ні засобами поштового зв`язку повістки за його адресою проживання йому не вручалися та не надсилалися. 
Вважає, що факт вчинення позивачем правопорушення передбаченого статтею 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) не доведено, оскільки протокол не складався, а тому факт притягнення до відповідальності відсутній.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні такої відмовити у повному обсязі. Зауважив, що правовою підставою для виключення позивача з військового обліку, позивачем визначено пункт Г частини 5 статті 37 Закону №2232-XII, яка передбачала, що виключенню з військового обліку у військових комісаріатах підлягають громадяни, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжких злочинів. У той же час, згідно з довідкою взамін військового квитка НОМЕР_1 , як видана ОСОБА_1 24.12.2002, останнього знято з обліку 28.02.2012. Відповідно, станом на зазначену дату редакція Закону №2232-ХІІ передбачала виключення з військового обліку у зв`язку із засудженням на підставі пункту 6 частини 6 статті 37 зазначеного законодавчого акту. Разом із цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-IX (далі – Закон №3633-IX), стаття 37 Закону №2232-ХІІ була викладена в новій редакції, яка не передбачає такої підстави для виключення з військового обліку як засудження до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання.
Зауважив, що Закон №2232-ХІІ не містить обмежень чи заборон з приводу можливості взяття особи на військовий облік, після її виключення. Під час взяття особи на військовий облік, відповідний РТЦК та СП повинен керуватися саме правовими нормами, які діють в цей час, а не які діяли раніше. З огляду на викладене, дії відповідача щодо взяття позивача на військовий облік відповідають вимогам Закону №2232-ХІІ та Порядку організації і ведення військового обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 30.12.2022 (далі - Порядок №1487).
З урахуванням викладеного, на переконання відповідача, вимога про визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_8 щодо постановлення на облік ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Відповідно, не підлягають задоволенню і похідні від першої вимоги щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_8 внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення ОСОБА_1 з військового обліку та про видалення запису щодо порушення вимог статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 (далі - Закон №3543-XII).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що відповідачем було виключено позивача з військового обліку як такого, що був судимий за вчинення тяжкого злочину. Проте, згідно з військово-обліковим документом позивача із застосунку «Резерв+» на час звернення до суду з позовом та на час звернення з апеляційною скаргою зазначено, що позивач є військовозобов`язаним ТЦК та СП в ІНФОРМАЦІЯ_9 , має звання – солдат.
Наголосив, що процедурно рішення про виключення громадянина України з військового обліку означає, що ця особа більше не перебуває на військовому обліку та втрачає статус військовозобов`язаного/резервіста, а отже не може бути призваною на військову службу за мобілізацією під час дії правового режиму воєнного стану. Оскільки позивач був виключений з військового обліку, як раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину відповідно до пункту Г частини 5 статті 37 Закону №2232-ХІІ, то з цієї дати він є звільненим від виконання військового обов`язку, як особа, що в силу закону вважається непридатною до проходження військової служби.
Також, наголосив, що відповідач проігнорував ту обставину, що позивач більше не є військовозобов`язаним та, відповідно, не має обов`язку проходити військово-лікарську комісію та не може бути призваний на військову службу під час мобілізації внаслідок того, що він був засуджений. Крім того, відповідач протиправно взяв на облік позивача, не зважаючи на те, що місце реєстрації позивача на той час було в АДРЕСА_1 . Жодних доказів стосовно того, що позивач змінив місце проживання та фактично проживав в Індустріальному районі м. Харкова не існує.
Також апелянт зазначив, що оскільки він реалізував своє право на виключення з військового обліку на підставі статті 37 Закону №2232-ХІІ (до внесення змін, які набрали законної сили 18.05.2024), він не належить до призовників, військовозобов`язаних, резервістів, на яких розповсюджується військовий обов`язок. Крім того, статтею 37 Закону №2232-ХІІ не передбачено обов`язку позивача стати на військовий облік у зв`язку з внесенням змін до законодавства.
Відповідач по справі скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу (зареєстровано в Другому апеляційному адміністративному суді 27.02.2026), в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивачем подано 2 клопотання (документи сформовані в системі "Електронний суд" 28.02.2026 та 01.03.2026, зареєстровані в Другому апеляційному адміністративному суді 02.03.2026 за вх.№14105/26 та №14108/26 відповідно), за змістом яких повідомив суд про те, що він звернувся до Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини з проханням: зробити інформаційний запит до Головного науково експертного управління Верховної Ради щодо висновку та поставити наступні питання: 1. Відповідно до якої статті закону України 3633 - IX від 11 квітня 2024 року можливе поновлення на військовому обліку громадянина, який був раніше виключений з військового обліку з підстав, не пов`язаних зі станом здоров`я ?! 2. Відповідно до якої частини постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024 можливе поновлення на військовому обліку громадянина, який був раніше виключений з військового обліку не пов`язаних зі станом здоров`я ?! 2. З висновками ознайомити Заявника. Позивач у вказаному клопотанні наводить зміст своєї заяви до Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини.
Позивачем були подані заперечення на відзив (документ сформований в системі "Електронний суд" 02.03.2026, зареєстрований в Другому апеляційному адміністративному суді 03.03.2026 за вх.№14302/26), в яких він зауважив, що відповідач намагається обґрунтувати свої дії шляхом довільного та суб`єктивного тлумачення законодавства, що суперечить принципу законності діяльності органів державної влади. Водночас, застосування до позивача процедур, які фактично прирівнюють виключення з військового обліку до тимчасового зняття з обліку, є неправомірним та є не об`єктивним посиланням до такої позначки у військово-обліковому документі позивача: Довідка, взамін військового квітка за №0820580, ІНФОРМАЦІЯ_10 , Код НОМЕР_2 з печаткою Міністерства Оборони України, яка була надана позивачу, 26.12.2002 за підписом полковника Міністерства Оборони України Конончук, де зазначено у пункті 7 цієї Довідки, що позивач виключений з військового обліку згідно статті 37 пункт 5 «Г». Пункт 9 Довідки, позивач проходив військову службу. Згідно пункту 11 Довідки, зазначено, що позивач не має військового звання та класу за спеціальністю. Згідно пункту 12 Довідки, позивач не має Категорію Обліку, Групу обліку та Складу. Та відповідно до пункту 13, позивач не має Номеру ВОС (військова особлива спеціальність) та не має Коду ВОС, а також посади та особистих ознак служби.
Зазначив, що відповідач посилається на зміни до законодавства, внесені у 2024 році. Однак відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, зміни до законодавства не можуть застосовуватися до правовідносин, які виникли та були завершені раніше, а саме – до правового статусу особи, яка була законно виключена з військового обліку.
Стверджує, що повторне взяття позивача на військовий облік фактично означає ретроспективну зміну його правового статусу, що суперечить принципу правової визначеності.
На переконання позивача, відповідач у своєму відзиві не навів жодної норми законодавства, яка б прямо надавала ТЦК та СП повноваження повторно ставити на військовий облік осіб, які раніше були законно виключені з нього. Дії відповідача порушують принцип законності, принцип правової визначеності та положення статті 58 Конституції України. Відсутність таких доказів свідчить про недоведеність позиції відповідача та порушення принципу законності у діяльності суб`єкта владних повноважень.
Також позивачем подано документ: «ПРАВОВА ВИЗНАЧЕНІСТЬ АПЕЛЯНТА (ДОПОВНЕННЯ ДО АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ПОЗИВАЧА)» (документ сформований в системі "Електронний суд" та зареєстрований в Другому апеляційному адміністративному суді 13.03.2026 за вх.№25491/26), в якому він зазначив, що відповідно до статті 58 Конституції України, статті 5 Цивільного кодексу України та частини 4 статті 3 КАС України, нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Статус, отриманий апелянтом у 2002 році, є завершеним юридичним фактом та не може бути змінений ретроспективно. Ігнорування судом імперативних норм закону та надання переваги підзаконному акту свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.
Апелянт, будучи виключеним з військового обліку у 2002 році на підставі закону, що діяв на той момент, мав усі підстави розраховувати на незмінність свого правового статусу. Жоден нормативний акт не містить механізму «скасування» або «анулювання» статусу «виключений з військового обліку», набутого на законній підставі. Відтак, на думку позивача, дії відповідача щодо поновлення апелянта на обліку без його згоди та без відповідного розпорядчого акта є несумісними з принципом законних очікувань і порушують гарантії, закріплені як у Конституції України (статті 8, 19, 58), так і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
Зауважив, що згідно зі статтею 5 Закону, ТЦК та СП є органом адміністрування Реєстру та несе відповідальність за повноту та правову відповідність даних. Будь-які посилання відповідача на норми Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа" №559 від 16.05.2024 (далі - Постанова №559) частина 4 (щодо невідповідності даних у паперовому документі та даних у реєстрі Оберіг) є неспроможними, оскільки підзаконні акти не можуть звужувати або скасовувати дію імперативної норми Закону №3633-IX. Наявність законодавчо закріпленого статусу «дійсний» для документа апелянта свідчить про те, що будь-які розбіжності в системі «Оберіг» є наслідком протиправних дій відповідача.
Відповідно до статті 33 частини 2 Закону №2232-XII, військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України. Відповідач порушив вимоги частини 2 статті 33 Закону, оскільки здійснив облікові дії поза межами місця проживання позивача та з порушенням Положення "Про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №154 від 23.02.2022 (далі - Положення №154) та Порядку "Проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 (далі - Порядок №560). 
Стверджує, що відповідач не надав до суду жодних правомірних доказів, на підставі чого позивач був переведений з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_11 до Індустріального ТЦК міста Харків. 
Зауважив, що судом першої інстанції не встановлено фактичних обставин: на підставі чого у Реєстрі «Оберіг» з`явилися дані про проходження позивачем ВЛК у м. Дніпро 24.07.2025, коли він одночасно перебував в Ін 5.3. Недостовірність даних, внесених до реєстру «Оберіг», щодо проходження ВЛК. Судом першої інстанції залишено поза увагою критично важливу обставину, яка прямо свідчить про недостовірність відомостей, внесених відповідачем до реєстру «Оберіг», та про фальсифікування адміністративних даних.
Відповідно до даних реєстру «Оберіг», апелянт нібито проходив військово-лікарську комісію (ВЛК) у м. Дніпро 24.07.2025. Однак, зазначена обставина є фактично неможливою та спростовується такими доводами: по-перше, 24.07.2025 року апелянт перебував в ІНФОРМАЦІЯ_12 , що підтверджується наявними матеріалами справи. Одночасне перебування однієї особи у двох різних містах є фізично неможливим, що виключає достовірність відповідного запису в реєстрі; по-друге, внесення до реєстру «Оберіг» відомостей про проходження ВЛК без фактичного проходження такої комісії є не технічною помилкою, а свідомим внесенням завідомо недостовірних даних до державної інформаційної системи, що може містити ознаки службового підроблення у розумінні чинного законодавства; по-третє, відповідно до статті 77 частини 2 КАС України, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність своїх дій та достовірність відомостей, на які він посилається. Відповідач не надав жодних первинних документів, що підтверджували б факт проходження апелянтом ВЛК у м. Дніпро: ні направлення, ні журналу обліку, ні акта комісії, ні підпису апелянта; по-четверте, відповідно до статті 9 КАС України, суд зобов`язаний вжити всіх заходів для з`ясування обставин справи. 
Суд першої інстанції в порушення зазначеної норми не витребував від відповідача первинні документи щодо ВЛК і не надав правової оцінки очевидній суперечності між даними реєстру та фактичними обставинами. Наявність у реєстрі «Оберіг» завідомо недостовірних відомостей, які не підтверджені жодним первинним розпорядчим або медичним документом, свідчить про те, що реєстр використовується відповідачем не як інформаційна система відповідно до його правової природи (статті 1, 2, 3 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників...»), а як інструмент для легалізації незаконних дій щодо апелянта. 
Такі дії, на переконання позивача, є прямим порушенням частини 2 статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень, визначених законом.
Також позивач подав клопотання (документ сформований в системі "Електронний суд" та зареєстрований в Другому апеляційному адміністративному суді 13.03.2026 за вх.№25521/26), в якому просив прийняти та долучити до матеріалів судового провадження № 520/30070/25 документ: «ПРАВОВА ВИЗНАЧЕНІСТЬ АПЕЛЯНТА (ДОПОВНЕННЯ ДО АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ПОЗИВАЧА)»; врахувати наведені у Доповненні аргументи та правові позиції під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції та прийняття постанови суду.
У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що згідно з довідкою взамін військового квитка № НОМЕР_1 від 26.12.2002 , виданої ОСОБА_1 , останнього знято з обліку 28.02.2012 на підставі статті 37 пункту 5г Закону №2232-XII. 
Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_8 № НГП/823Н від 23.07.2025 про доставлення (супроводження) громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_1 доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_8 23.07.2025 о 13:18. У графі "Порушення ВО" зазначено: Порушення ВО з 17.07.2025 по 16.07.2026 коментар: Особу доставлено. Скасовано автоматично".
23.07.2025 позивач був затриманий інспектором взводу №2 роти №2 батальйону №3, УПП в Харківській області, ДПП лейтенантом поліції та доставлений у ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується протоколом про адміністративне затримання АП 318 №041552.
У протоколі АП 318 №041552 про адміністративне затримання позивач письмово зауважив, що не є військовозобов`язаною особою відповідно до довідки взамін військового квитка № НОМЕР_1 від 26.12.2002, в якій зазначено що він виключений з військового обліку за статтею 37 пункту 5 «Г» Закону №2232-ХІІ, як особа яка раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
23.07.2025 солдатом взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_13 був складений Протокол №1801-1 вих. №МВ/1435, в якому зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_14 «військовозобов`язаному» ОСОБА_1 поштовим зв`язком АТ УКРПОШТА була направлена повістка №4304681, яка сформована за допомогою Єдиного державного реєстру військовозобов`язаних та резервістів, за місцем його реєстрації (проживання) а саме, АДРЕСА_2 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_15 на 08.07.2025 о 14:00 год. для проходження медичного огляду.
Відповідно до Порядку №560 ОСОБА_1 був оповіщений належним чином про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_15 на 08.07.2025 о 14:00 год., однак у вказаний час до ІНФОРМАЦІЯ_15 не з`явився, про поважні причини невки не повідомив чим порушив абзац 8 частини 3 статті 22 Закону №3543-XII, чим вчинив порушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
Позивачу роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП та повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 18 год. 00 хв. 02.07.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_8 в кабінеті №20. 
Позивач вважає, що законні підстави для розгляду справи про адміністративне правопорушення за статтею 210-1 КУпАП на підставі протоколу №1801-1 від 23.07.2025, складеного солдатом взводу охорони Індустріального району у місті Харків відсутні, оскільки: повістка не була направлена позивачу поштовим зв`язком АТ УКРПОШТА; згідно протоколу №1801-1 від 23.07.2025, складеного солдатом взводу охорони Індустріального району у місті Харків, розгляд справи про адміністративне правопорушення призначено о 18:00 годині, 02.07.2025, тобто у термін, який вже у минулому.
Зі слів позивача він був затриманий 23.07.2025, працівниками УПП та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_16 та після трьох годин залишений у цьому приміщенні. Після складання протоколу №1801-1 від 23.07.2025, його утримували в цьому приміщенні більш 28 годин та після неодноразової спроби залучити на проходження військово-лікарської комісії, позивач категорично відмовився. Військово-лікарську комісію позивач не проходив та у медичних закладах не перебував, представники ІНФОРМАЦІЯ_16 його до медичних закладів не доставляли. 24.07.2025 із застосунку «Резерв+», що відображає інформацію з Єдиного державного реєстру військовозобов`язаних призовників та резервістів Оберіг о 20:10, позивач дізнався про наявність інформації про Постанову ВЛК від 24.07.2025 про визнання його придатним до військової служби та про перебування позивача на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_16 . 
28.07.2025 представник позивача звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_16 із адвокатським запитом, в якому просив надати копію письмової заяви до ІНФОРМАЦІЯ_16 щодо переведення на військовий облік позивача до ІНФОРМАЦІЯ_16 ; письмової заяви щодо згоди на проходження ВЛК; копії обстеження ОСОБА_1 військово-лікарською комісією.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_16 № ю/1020 від 21.10.2025 повідомлено, що письмова заява щодо переведення на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_8 від військовозобов`язаного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_17 в ІНФОРМАЦІЯ_13 відсутня. Письмова заява щодо згоди на проходження ВЛК від військовозобов`язаного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_17 в ІНФОРМАЦІЯ_13 відсутня. Копія довідки ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_18 від 24.07.2025 надана у додатку. До листа надана довідка ВЛК №2025-0724-1019-1691-3 від 24.07.2025 на ім`я позивача. 
Позивач вважає протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_19 щодо постановлення його на військовий облік, з огляду на те, що позивача 26.12.2002 було виключено з військового обліку на підставі пункту 5 статті 37 Закону №2232-XII як особу, яка раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, вказане рішення не скасоване та не відмінене, а отже, відповідач протиправно постановив на військовий облік особу, яка була раніше виключена з військового обліку і постановці повторно не підлягає. 
Наведене стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, що з набранням чинності змінами до Закону №2232-XII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка набула статусу військовозобов`язаного, відтак, підстави для виключення позивача з військового обліку як раніше засудженого до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину у розумінні приписів частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин та Порядку №1487, відсутні.
Суд оцінив критично посилання позивача на обставини доставлення 23.07.2025 працівниками поліції до ІНФОРМАЦІЯ_16 та твердження щодо незаконного утримання у приміщенні РТЦК, як і доводи про порушення при складанні протоколу про адміністративне правопорушення №1801-1 №МВ/1435 від 23.07.2025, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено вчинення відповідачем щодо позивача протиправних дій у заявленому предметі спору. Суд зазначив, що до матеріалів справи не надано доказів на підтвердження наявності причино-наслідкового зв`язку між зазначеними обставинами та порушенням прав позивача саме ІНФОРМАЦІЯ_20 . Відсутні докази, які б підтверджували факт внесення відповідачем завідомо недостовірних даних до Реєстру або вчинення дій поза межами його повноважень.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.
За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
За змістом пункту 1 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з пунктом 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку);
Відповідно до пункту 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
Отже, обов`язки щодо обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон №2232-XII.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно із частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Так, частиною 7 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Відповідно до статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України (частина 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ).
Відповідно до частини 9 статті 1 Закону №2232-XII, серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (абзац 1 частини 1 статті 39 Закону № 232-XII).
Приписами статті 37 Закону №2232-ХІІ визначено підстави взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 виключений ІНФОРМАЦІЯ_21 з військового обліку військовозобов`язаних на підставі пункту г) частини 5 статті 37 Закону №2232-XII (в редакції Закону №1325-XIV від 21.12.1999), яка передбачала, що виключенню з військового обліку у військових комісаріатах підлягають громадяни: які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжких злочинів. 
Відповідно до пункту 6 частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ, у редакції, яка була чинною до 18.05.2024, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
У зв`язку із прийняттям Закону №3633-IX, який набрав чинності 18.05.2024, редакція частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ зазнала змін.
За змістом частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ у редакції, чинній починаючи з 18.05.2024, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі.
Крім того, 18.05.2024 набрав чинності Порядок №560, згідно з пунктом 4 розділу «Загальні питання» якого, на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані:
особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади;
особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України;
особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ;
засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.
Отже, з 18 травня 2024 року редакція статті 37 Закону №2232-ХІІ не передбачає такої підстави для виключення з військового обліку, як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, більш того, з цього часу передбачена можливість особи, яку раніше було засуджено до позбавлення волі, за вчинення тяжкого злочину призову на військову службу.
Підстава "які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину" виключена з переліку таких, згідно з якими відбувалось виключення з військового обліку.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення принципу незворотності, оскільки відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Проте, перебування особи на військовому обліку не є видом відповідальності особи, а тому зміна правового регулювання щодо військового обліку не є підставою для не застосування діючої на час виникнення спірних правовідносин норм права.
Законне взяття позивача на військовий облік не може вважатися звуженням змісту та обсягу його існуючих конституційних прав і свобод.
У спірних правовідносинах відсутні підстави стверджувати про наявність зворотної дії закону або іншого нормативно-правового акта в часі, оскільки спірні між сторонами в цій справі правовідносини виникли після 18.05.2024, тобто після внесення відповідних змін до Закону №2232-XII.
В абзацах першому і другому пункту 2 мотивувальної частини рішення від 09.02.1999 №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правових актів в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Колегія суддів також враховує рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019, згідно з яким за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Також згідно правових висновків Верховного Суду, викладених зокрема у постанові від 31 березня 2021 року у справі №803/1541/16, у разі безпосередньо (прямої) дії Закону в часі, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками (справа).
У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Разом з тим, правова визначеність, як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 пункту 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 №5-р/2018).
З наведеного слідує, що з 18.05.2024 громадяни України, які раніше перебували на військовому обліку та були виключені з військового обліку військовозобов`язаних на підставі пункту 6 частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній до 17.05.2024), підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних, оскільки відпала підстава, за якою їх було виключено з військового обліку, у зв`язку з чим в уповноважених органів, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_8 , виник обов`язок щодо взяття даної категорії осіб на військовий облік.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що з набранням чинності змінами до Закону №2232-XII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка набула статусу військовозобов`язаного, відтак, підстави для виключення позивача з військового обліку як раніше засудженого до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину у розумінні приписів частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) та Порядку №1487 відсутні.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на обставини, щодо відсутності законних підстав для розгляду справи про адміністративне правопорушення за статтею 210-1 КУпАП на підставі протоколу №1801-1 від 23.07.2025, з огляду на не направлення повістки та зазначення в протоколі дати розгляду справи про адміністративне правопорушення у термін, який вже у минулому, як на підставу для визнання протиправними дій відповідача щодо постановки на військовий облік ОСОБА_1 , з огляду на наступне.
Предметом розгляду у цій справі є правомірність дій відповідача щодо постановки позивача на військовий облік. Суд не може надавати правову оцінку процедурним порушенням, які на переконання позивача, допущені відповідачем при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 210-1 КУпАП. Такі доводи можуть бути предметом дослідження виключно у справі про оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, винесеної на підставі такого протоколу. Разом з цим, правомірність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не є предметом розгляду в межах спірних правовідносин.
Колегія суддів звертає увагу на те, що постановка на військовий облік здійснюється на підставі наявності в особи статусу військовозобов`язаного, а не на підставі протоколу про адміністративне правопорушення. Самі по собі дефекти такого протоколу не є підставою для визнання протиправними дій щодо постановки на військовий облік, оскільки останні вчиняються на виконання імперативних вимог закону, а не на підставі матеріалів справи про адміністративне правопорушення. 
Суд апеляційної інстанції також вважає неспроможними доводи апелянта про те, що рішення про постановку на військовий облік позивача здійснено без проведення медичного огляду, що дає підстави для висновку про недотримання відповідачем процедури військового обліку позивача під час мобілізації, оскільки поновлення позивача на військовому обліку на підставі законодавчих змін є імперативним обов`язком ТЦК та СП, який не може бути поставлений у залежність від проходження ним медичного огляду. 
Щодо доводів апелянта про його незаконне затримання, примусовий супровід, тривале тримання в приміщенні ТЦК та СП та спроби змусити його пройти ВЛК, колегія суддів зазначає, що обставини фактичного затримання особи, тривалості її перебування у приміщенні ТЦК та СП, а також правомірність дій посадових осіб щодо доставки (примусового супроводу) становлять окремий предмет спору та не можуть бути підставою для оцінки законності дій відповідача щодо поновлення на військовому обліку, оскільки перебувають поза межами доказування у цій справі. Факт тривалого перебування особи в ТЦК та СП, навіть за наявності процедурних порушень під час такого перебування, не нівелює обов`язок суб`єкта владних повноважень здійснювати військовий облік на виконання вимог Закону №2232-XII. 
З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо постановлення на військовий облік ОСОБА_1 ; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення ОСОБА_1 з військового обліку, у зв`язку із визнанням засудженням на підставі ч. 5 «Г» ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до довідки, виданої взамін військового квитка, за №0820580 від 26.12.2002 року ІНФОРМАЦІЯ_4 та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 зняти адміністративний розшук з ОСОБА_1 та повідомити органи Національної поліції про зняття адміністративного розшуку.
Отже позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 по справі №520/30070/25 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає, що відсутні в розумінні статті 139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат по даній справі. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 по справі № 520/30070/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	І.С. Чалий   З.Г. Подобайло