Окрема думка
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крата В. І.,

06 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 461/8106/23
провадження № 61-16138сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), суддів: Грушицького А. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Фаловської І. М., Червинської М. Є., касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Слюсаря В. В. задовольнив частково. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 квітня 2024 року, додаткове рішення Галицького районного суду від 30 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2024 року скасував та ухвалив нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_5 про захист честі і гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

При цьому Об`єднана палата вказала, що:
«суди попередніх інстанцій встановили, що вказані висловлювання заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 стосовно адвоката ОСОБА_2 зроблені під час конфлікту між працівниками ЛКП «Муніципальна варта» та громадянами, які здійснюють підприємницьку діяльність на ринку «Добробут», щодо процедури реалізації рішення виконавчого комітету Львівської міської ради з приводу відкриття для руху пішоходів вулиці Старої у м. Львові. Позивач діяв як представник органу місцевого самоврядування - Львівської міської ради.
Разом з тим, позивач визначив відповідачем у справі заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1
Однак, заступник міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 не може бути відповідачем у цій справі, адже у відносинах з позивачем він діяв як посадова особа юридичної особи та від її імені
[…] Оскільки у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20 колегія суддів не робила висновків щодо застосування пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України в контексті можливості вирішення по суті позовів про захист честі і гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, пред`явлених до посадової особи органу місцевого самоврядування, немає підстав для відступу від згаданих вище висновків на підставі частини другої статті 403 ЦПК України.
[…] У справах про захист гідності, честі та ділової репутаціїу разі поширення посадовою чи службовою особою інформації при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, щодо пов`язаних із цим вимог про відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права поширенням такої інформації, належним відповідачем є юридична особа, в якій працює така посадова чи службова особа. 
Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї особи, вона може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 53 ЦПК України.
Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона як фізична особа».

Не можу погодитися цією постановою з таких мотивів.

1. Про що була ця справа?! Справа, що переглядалася, стосувалася пріоритету норм ЦК України над нормами інших законів. 

1.1. Які важливі встановлені обставини та їх правова кваліфікація залишилися поза увагою судів першої, апеляційної та касаційної інстанції?

1.2. У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 про захист честі і гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди.

1.3. Позов мотивований тим, що у зв`язку із здійсненням своєї професійної діяльності, ОСОБА_2 постійно доводиться спілкуватись із чиновниками з різноманітних сфер державного управління, місцевого самоврядування та інших структур. Не всі засідання узгоджувальних комісій, громадські обговорення, наради зустрічі та інші заходи відбуваються без емоцій, адже, на таких заходах, як правило, вирішуються дуже важливі питання. Водночас учасники таких заходів зобов`язані дотримуватись встановлених у суспільстві моральних норм та етичних правил поведінки, доводити свою позицію без взаємних образ і звинувачень, без переходу на особистості та інших подібних дій. Особливо вказане стосується посадовців органів державної влади та місцевого самоврядування, норми поведінки яких, на відміну від пересічних громадян, визначені законодавством.

1.4. Всупереч загальноприйнятим правилам соціальної поведінки у професійному спілкуванні, заступник міського голови з містобудування Львівської міської раді ОСОБА_1 порушив встановлені для посадових осіб органів місцевого самоврядування норми та стандарти поведінки і публічно висловив про ОСОБА_2 судження негативного характеру, які порушили особисті немайнові права останнього як людини та адвоката, принизили його честь, гідність та завдав шкоду діловій репутації, що зумовило необхідність звернення із позовною заявою до суду.

1.5. ОСОБА_2 просив:
визнати, що у висловлюваннях відповідача стосовно адвоката ОСОБА_2: «Я, знаючи Вашу професійну діяльність, прекрасно усвідомлюю, що Ви можете брехати», міститься інформація, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 ;
стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 1,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної приниженням його честі, гідності та ділової репутації.

2. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2024 року;
позов ОСОБА_2 задоволено.
визнано висловлювання ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 , висловлені ним публічно: «Я, знаючи Вашу професійну діяльність, прекрасно усвідомлюю, що Ви можете брехати.», такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 ;
стягнено з заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1,00 грн компенсації моральної шкоди;
стягнено з заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 26 050,26 грн витрат на проведення експертного дослідження;
стягнено з заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 147,20 грн витрат на сплату судового збору.

2.1. Суд першої інстанції міркував так, що:
урахувавши зміст поширеної відповідачем інформації щодо позивача у її системному зв`язку з фактичними обставинами справи, суд дійшов висновку, що позивач довів факт поширення щодо нього негативної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, тобто у висловлюваннях ОСОБА_1 міститься інформація негативного характеру стосовно адвоката ОСОБА_2 ;
ОСОБА_2 вказує, що єдиною метою подання позову є захист його порушених особистих немайнових прав шляхом встановлення протиправності дій відповідача та факту заподіяння йому внаслідок його дій моральної шкоди. Відтак, дотримуючись засад розумності та справедливості, суд вважав за можливе визначити розмір компенсації моральної шкоди у запропонованому позивачем розмірі.

2.2. Апеляційний суд міркував так, що:
при перевірці рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує обставини справи, зокрема, те, що позивач, який є професійним адвокатом та керівником адвокатського об`єднання, вступив у дискусію з заступником міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 з приводу конфліктної ситуації, пов`язаної з демонтажем огорожі по вул. Старій у м. Львові. Вказана дискусія не була приватною, а відбувалась публічно у присутності великої кількості людей, що підтверджується відеозаписами, долученими до позовної заяви. При цьому, зміст вказаної розмови свідчить, що відповідач сказав позивачу «Я, знаючи Вашу професійну діяльність, прекрасно усвідомлюю, що Ви можете брехати.» у відповідь на повідомлення позивача про факти насильства з сторони комунальних працівників, яке документально підтверджене матеріалами справи. Відповідно, у відповідача не було фактичного підґрунтя для публічного висловлення на адресу позивача судження про те, що він «може брехати», така реакція відповідача - посадової особи Львівської міської ради на інформацію про факти порушення прав громадян, враховуючи обставини справи, є явно надмірною, висловленою в принизливій для позивача формі та суперечить вимогам до етичної поведінки;
колегія суддів відхилила аргументи відповідача про порушення його прав на свободу самовираження поглядів з огляду на те, що у дискусії з позивачем він діяв як посадова особа - представник органу місцевого самоврядування, відтак, окрім моральних засад суспільства, повинен був дотримуватись вимог Закону України «Про запобігання корупції», Загальних правил етичної поведінки державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування, затвердженими наказом Національного агентства України з питань державної служби від 05 серпня 2016 року № 158, Кодексом етичної поведінки посадових осіб та працівників Львівської міської ради, її виконавчих органів, комунальних підприємств, установ та організацій, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 20 вересня 2019 року № 879;
також матеріалами спростовуються твердження відповідача про перебільшення позивачем обставин конфлікту між підприємцями та працівниками ЛКП «Муніципальна варта», оскільки такі спростовуються долученими до матеріалів справи відеозаписами;
тому наведене у рішенні суду публічне висловлювання заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 «може брехати» містить негативну для позивача, який є професійним адвокатом, інформацію, виражене в принизливій формі, а отже порушує право позивача на повагу до його гідності та честі та завдає шкоду його діловій репутації. Суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно керувався тим, що внаслідок поширення відповідачем висловлювання негативного, принизливого характеру, ОСОБА_2 заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі - 1,00 грн.

2.3. Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2024 року:
стягнено з заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13 000,00 грн витрат на правничу допомогу;
в іншій частині заявлених вимог відмовлено.

3. 03 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив:
скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду;
ухватити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову;
скасувати додаткове рішення Галицького районного суду від 30 квітня 2024 року як похідне від рішення суду, яке підлягає скасуванню, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу.

3.1. Касаційна скарга мотивована тим, що:
врахувавши зміст спірної інформації, встановлені обставини у справі, а також належність позивача до числа публічних осіб, контекст поширеної інформації, слід прийти до однозначного висновку, що спірна інформація щодо позивача є не фактичним твердженням, а оціночним судженням відповідача;
ці судження не можуть бути витлумачені як повідомлення про вчинення позивачем конкретних правопорушень. Суб`єктивні думки і погляди відповідно до національного законодавства України, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню;
судами встановлено, що конфлікт, на врегулювання якого прибув позивач (діяв інтересах ТОВ СУАП «Галінвест»), а також відповідач, виник щодо процедури реалізації рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 02 вересня 2022 року № 781 «Про облаштування укриття (бомбосховища) у Галицькому районі м. Львова та забезпечення функціональної тимчасової автостоянки». Таким чином ОСОБА_1 перебував у зазначеному місці як посадова особа Львівської міської ради, а тому належним відповідачем у цій справі має бути саме Львівська міська рада.

3.2. У грудні 2024 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив:
касаційну скаргу залишити без задоволення; 
оскаржені судові рішення залишити без змін.

3.3. Відзив мотивований тим, що:
наведені у касаційній скарзі аргументи відповідача стосуються правовідносин, що виникають у зв`язку із визнанням поширеної інформації недостовірною та її спростуванням - стаття 277 ЦК України. Однак позивач не заявляв у цій справі позовних вимог про визнання недостовірною та спростування інформації, поширеної відповідачем, а судами вказана норма для кваліфікації спірних правовідносин не застосовувалась. 
судову практику, яка є релевантною до спірних правовідносин у цій справі - у справах про відшкодування моральної шкоди за висловлення особистих суджень у формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію - абз. 2 частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», стаття 280 ЦК України, у касаційній скарзі не зазначено;
аргументи представника відповідача в частині відсутності підстав для задоволення позову у цій справі з мотивів висловлення відповідачем суб`єктивних оціночних суджень, які не підлягають спростуванню, не мають жодного відношення до справи, оскільки предмет спору у ній не стосується спростування поширеної інформації;
висновки про те, що позивач є громадським діячем та медійною особою є лише власною інтерпретацією представника відповідача загальнодоступної інформації багаторічної давності, яка по своєї суті не має нічого спільного з статусом публічності у розумінні спірних правовідносин;
оскільки позовна вимога про визнання інформації недостовірною, а тим більше про її спростування, позивачем не заявлялась, підстави для застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 277 ЦК України, так само як і інших частин цієї статті, відсутні, а позивач правильно визначив склад учасників спору у цій справі.

3.4. У січні 2025 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подав клопотання, в якому просив закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

3.5. Клопотання мотивоване тим, що:
наведені у касаційній скарзі аргументи, висновки, які з них слідують, та судова практика стосуються правовідносин, що виникають у зв`язку із визнанням недостовірною та спростуванням поширеної інформації у формі: фактичних тверджень, підстави спростування яких визначені статтею 277 ЦК України, та суб`єктивних суджень, які не можуть бути спростовані - абз. 1 частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»;
правова позиція представника відповідача у справі ґрунтується на запереченні неіснуючих аргументів та позовних вимог, які не заявлялись, а наведена судова практика не має жодного стосунку до цієї справи;
поза увагою суду не може залишитись те, що внаслідок описаних обставин, суд касаційної інстанції прийняв рішення про відкриття провадження ґрунтуючись на доводах касаційної скарги про подібність висновків Верховного Суду у справах, правовідносини у яких, як виявилось, не є подібними до правовідносин у цій справі, що є підставою для закриття касаційного провадження (пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України).

Щодо фактів

4. Суди встановили, що 12 вересня 2022 року між працівниками ЛКП «Муніципальна варта» та громадянами, які здійснюють підприємницьку діяльність на ринку «Добробут», виник конфлікт щодо процедури реалізації рішення виконавчого комітету Львівської міської ради з приводу відкриття для руху пішоходів вулиці Старої у м. Львові.

4.1. 14 вересня 2022 року на місце конфлікту прибув позивач, який представляв інтереси ТОВ СУАП «Галінвест» - власника будівлі, де функціонує промислово-продовольчий ринок «Добробут», а також заступник міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 В ході спілкування з підприємцями ринку «Добробут» позивачу стало відомо про факти застосування до них працівниками ЛКП «Муніципальна варта» насильства.

4.2. У розмові з позивачем відповідач заперечив факти застосування насильства та спецзасобів до громадян, висловлюючи припущення про те, що інформація, яку надає позивач є неправдивою. Зокрема, відповідач публічно, у присутності посадових осіб Львівської міської ради, підпорядкованих йому підрозділів та комунальних підприємств, підприємців, працівників ринку «Добробут», у тому числі клієнтів АО «ІНФОРМАЦІЯ_1», діючи як представник органу місцевого самоврядування, сказав позивачу: «Я, знаючи Вашу професійну діяльність, прекрасно усвідомлюю, що Ви можете брехати».

4.3. Вказані фактичні обставини справи, зокрема обставини спілкування позивача та відповідача, місце, час та дата вказаних у позовній заяві подій, зміст розмови, присутність під час неї великої кількості людей, а також те, що відповідач був знайомий з позивачем до подій 14 вересня 2022 року, наведених у позовній заяві, та йому було відомо те, що позивач є професійним адвокатом, сторонами не оспорювались.

Щодо суті

5. Суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді (частина друга статті 31 в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» від 13 січня 2011 року N 2938-VI).

5.1. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи) (частина перша статті 2 ЦК України).

5.2. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Зміни до цього Кодексу можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Цивільного кодексу України (частина друга статті 4 ЦК України).

5.3. У доктрині приватного права зауважується, що ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Одночасно слід визнати існування ієрархії між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі) (див. Цивільний кодекс України: науково-практичний коментар. Т. 1: Загальні положення. Особи / за ред. І. В. Спасибо-Фатєєвої. - Харків: ЕКУС, 2020. - С. 45).

5.4. Цей суд неодноразово констатував пріоритет норм ЦК України над нормами інших законів. Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодексів, так і інших (поточних)). Одночасно слід визнати існування ієрархії між ЦК та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). Стосовно виміру ієрархії актів цивільного законодавства по горизонталі, то в статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Такий спосіб вирішення колізії норм ЦК з нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див. рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України, Великою Палатою Верховного Суду, касаційними судами (див. постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 753/95/21 (провадження № 61-3800сво23)).

5.5. Парламент передбачає, що участь в цивільних відносинах приймають саме особи. Вказана конструкція є матеріальною (цивільною), передбачена Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України. Законодавець як у статті 2 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як участь в цивільних відносинах суб`єктів владних повноважень чи посадових і службових осіб суб`єктів владних повноважень. Парламентом при прийнятті Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» від 13 січня 2011 року N 2938-VI не внесено змін до ЦК України.

5.6. Тому для вирішення того, яка норма підлягає застосуванню (стаття 2 ЦК України чи частина друга статті 31 в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» від 13 січня 2011 року N 2938-VI) потрібно застосовувати частину другу статті 4 ЦК, яка закріплює пріоритет норм ЦК над нормами інших законів. Оскільки у частині другій статті 31 в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» від 13 січня 2011 року N 2938-VI передбачено допустимість існування такої конструкції як участь в цивільних відносинах суб`єктів владних повноважень чи посадових і службових осіб суб`єктів владних повноважень, то вона суперечить статті 2 ЦК України і з урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК над нормами інших законів, застосуванню підлягає стаття 2 ЦК.

6. Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

6.1. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

6.2. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що:
«приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45))».

6.3. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року по справі № 511/1915/20 (провадження № 61-4527сво23), яка певною мірою подібна до цієї справи, зроблено висновок, що:
«однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).
У справі, що переглядається, після відкриття судом першої інстанції провадження у справі ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, якою фактично замінила відповідача: з голови правління СТ «Мрія-3» ОСОБА_3 на СТ «Мрія-3», залишивши при цьому незмінними підстави заявленого позову.
ОСОБА_1 не подавала клопотань про заміну неналежного відповідача. Водночас, суд першої інстанції продовжив розгляд справи до обох відповідачів та відмовив у позові як до голови правління товариства, так і самого товариства.
Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на неможливість посадової особи брати участь у розгляді цивільної справи як відповідача.
За таких обставин провадження у справі в частині позовних вимог, заявлених до голови правління СТ «Мрія-3» ОСОБА_3, підлягає закриттю.
Такий же висновок Верховний Суд зробив у постановах від 29 березня 2023 року у справі № 592/5841/22 (провадження № 61-2616св23), від 26 квітня 2023 року у справі № 454/4356/21 (провадження № 61-3724св23) та від 06 березня 2024 року у справі № 463/6835/22 (провадження № 61-16706св23)».

6.4. Функціональним призначенням права процесуального є «обслуговування» права матеріального. Не виключається, що в кодексі приватного права (зокрема, ЦК України чи СК України) міститимуться норми процесуального права, проте це обумовлено відповідними приватноправовими наслідками (наприклад, стаття 660 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 619/1908/23 (провадження № 61-8428св23)).

6.5. Судові рішення касаційного суду повинні бути розумно передбачуваними. Навіщо потрібна розумна передбачуваність судових рішень? Очевидно, що особа, фізична чи юридична, повинна мати можливість прогнозувати, як буде вирішено її спір. Це одне з основних завдань, яке дозволяє зробити вирішення спору прогнозованим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24)). Відступлення від висновку про застосування тієї чи іншої норми має бути розумним і про нього має бути вказано в тексті постанови. Натомість цілком очевидно, що зміна практики застосування норм під час вирішення певної категорії спорів не має слідувати з тексту постанови не явно, імпліцитно (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24)).

7. У справі, що переглядається:
ОСОБА_2 пред`явив позовні вимоги до заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1, який обґрунтований тим, що всупереч загальноприйнятим правилам соціальної поведінки у професійному спілкуванні, відповідач порушив встановлені для посадових осіб органів місцевого самоврядування норми та стандарти поведінки і публічно висловив про ОСОБА_2 судження негативного характеру, які порушили особисті немайнові права останнього як людини та адвоката, принизили його честь, гідність та завдав шкоду діловій репутації;
суди встановили, що висловлювання заступника міського голови з містобудування Львівської міської ради ОСОБА_1 стосовно адвоката ОСОБА_2 зроблені під час конфлікту між працівниками ЛКП «Муніципальна варта» та громадянами, які здійснюють підприємницьку діяльність на ринку «Добробут», щодо процедури реалізації рішення виконавчого комітету Львівської міської ради з приводу відкриття для руху пішоходів вулиці Старої у м. Львові. Відповідач діяв як заступник міського голови з містобудування Львівської міської ради;
суди не врахували, що участь в цивільних відносинах приймають саме особи. Оскільки у частині другій статті 31 в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» від 13 січня 2011 року N 2938-VI передбачено допустимість існування такої конструкції як участь в цивільних відносинах суб`єктів владних повноважень чи посадових і службових осіб суб`єктів владних повноважень, то вона суперечить статті 2 ЦК України і з урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК над нормами інших законів, застосуванню підлягає стаття 2 ЦК України. Тому якщо позов пред`явлено до особи, яка не може бути учасником цивільних відносин (зокрема, заступник міського голови), то такий позов взагалі не можна розглядати і провадження у справі потрібно закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

8. Тому Об`єднаній палаті належало:
касаційну скаргу задовольнити частково;
зробити висновок про те, що: «парламент передбачає, що участь в цивільних відносинах приймають саме особи. Вказана конструкція є матеріальною (цивільною), передбачена Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України. Законодавець як у статті 2 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як участь в цивільних відносинах суб`єктів владних повноважень чи посадових і службових осіб суб`єктів владних повноважень. Парламентом при прийнятті Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» від 13 січня 2011 року N 2938-VI не внесено змін до ЦК України. Тому для вирішення того, яка норма підлягає застосуванню (стаття 2 ЦК України чи частина друга статті 31 в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» від 13 січня 2011 року N 2938-VI) потрібно застосовувати частину другу статті 4 ЦК, яка закріплює пріоритет норм ЦК над нормами інших законів. Оскільки у частині другій статті 31 в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» від 13 січня 2011 року N 2938-VI передбачено допустимість існування такої конструкції як участь в цивільних відносинах суб`єктів владних повноважень чи посадових і службових осіб суб`єктів владних повноважень, то вона суперечить статті 2 ЦК України і з урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК над нормами інших законів, застосуванню підлягає стаття 2 ЦК України. Тому якщо позов пред`явлено до особи, яка не може бути учасником цивільних відносин (зокрема, заступник міського голови), то такий позов взагалі не можна розглядати і провадження у справі потрібно закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України»;
відступити від протилежних висновків, зроблених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20-ц (провадження № 61-319св21);
оскаржені судові рішення належить скасувати, а провадження у справі закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Суддя В. І. Крат