Номер провадження: 22-ц/813/5062/26 
Справа № 496/8461/25
Головуючий у першій інстанції Шаньшина М. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пасконний Андрій Олександрович на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 06 січня 2026 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Шаньшиної М.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, відібрання малолітньої дитини та стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, відібрання малолітньої дитини та стягнення аліментів.
Одночасно, ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила:
- зобов`язати ОСОБА_1 надати до суду в продовж 5 днів, дійсну адресу знаходження дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) дитини – ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної п`ятницю з 15:00 год. із залишенням дитини на ніч (за адресою проживання позивача) до 19:00 год. неділі, для проведення спільних зустрічей (контактів) з мамою без участі інших осіб, починаючи з наступної п`ятницю з дати постановлення ухвали до ухвалення остаточного рішення у справі.
В обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначила, що вона зверталась до правоохоронних органів та до ОСОБА_1 з заявою про встановлення місця знаходження дитини, однак ОСОБА_1 , відверто ігнорує прохання ОСОБА_2 про надання місця знаходження дитини та повністю припинив спілкування доньки з мамою.
На думку позивача, мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 06 січня 2026 року заява ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволена.
Зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду в продовж 5 днів, дійсну адресу знаходження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної п`ятницю з 15:00 год. із залишенням дитини на ніч (за адресою проживання позивача) до 19:00 год. неділі, для проведення спільних зустрічей (контактів) з мамою без участі інших осіб, починаючи з наступної п`ятницю з дати постановлення ухвали до ухвалення остаточного рішення у справі.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пасконний А.О.звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надала до суду доказів на підтвердження перешкоджання відповідача у спілкуванні позивача з дитиною, що визначає неможливість застосування у справі оскаржуваного забезпечення позову лише на одному факті звернення до суду з позовом.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Миколюк А.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування ухвали суду, яка винесена відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
В судове засідання, призначене на 24 березня 2026 року ОСОБА_1 , його представник – адвокат Пасконний А.О., представник Служби у справах дітей Біляївської міської ради Одеського району Одеської області не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 72, 74 зв.б., 75).
До суду від адвоката Пасконного А.О., який представляє інтереси ОСОБА_1 надійшли заяви про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я апелянта (а.с. 78-81).
Колегія суддів залишає клопотання про відкладення судового засідання без задоволення, з наступних підстав.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання, оскільки посилання про відкладення судового засідання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я апелянта, без надання належних доказів про неможливість прийняти участь у судовому засіданні, не можуть бути підставою для відкладення розгляду справи.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що із наданих до клопотань копії медичного висновку вбачається, що у висновку ім`я по батькові пацієнта не зазначено.
З урахуванням того, що явка до апеляційного суду не є обов`язковою, приймаючи до уваги, що сторона апелянта не скористалася своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні, зокрема в режимі відеоконференції, також, що ОСОБА_1 не з`явився в судове засідання, та, що переглядається ухвала суду з процесуальних питань, колегія суддів не знайшла підстав для відкладення судового засідання. 
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , її представника – адвоката Миколюка А.П., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, відібрання малолітньої дитини та стягнення аліментів, в якому просила:
- визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю;
- відібрати у ОСОБА_1 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути матері;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 8000 грн. щомісячно до повноліття дитини.
Одночасно, ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила:
- зобов`язати ОСОБА_1 надати до суду в продовж 5 днів, дійсну адресу знаходження дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування (контакт) дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної п`ятницю з 15:00 год. із залишенням дитини на ніч (за адресою проживання позивача) до 19:00 год. неділі, для проведення спільних зустрічей (контактів) з мамою без участі інших осіб, починаючи з наступної п`ятницю з дати постановлення ухвали до ухвалення остаточного рішення у справі.
В обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначила, що вона зверталась до правоохоронних органів та до ОСОБА_1 з заявою про встановлення місця знаходження дитини, однак ОСОБА_1 , відверто ігнорує прохання ОСОБА_2 про надання місця знаходження дитини та повністю припинив спілкування доньки з мамою.
На думку позивача, мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Задовольняючи заяву  ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із її обґрунтованості, а також із того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається до суду, після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Процесуальний закон передбачає право особи у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову подати до суду заяву про забезпечення позову, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд керується тим, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 , як на підставу забезпечення позову посилалася на те, що батько дитини відверто ігнорує її прохання про надання місця знаходження дитини та повністю припинив спілкування доньки та мати.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
У Параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Відповідно до приписів статей 141, 153 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини 1-3статті 157 СК України).
Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.
Так, у рішенні від 04.09.2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява№6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, приймаючи до уваги те, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин, а саме щодо визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений позивачем вид заходу забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами.
Також судом вірно зазначено, що заявлений захід забезпечення позову узгоджується із правами батьків дитини, що визначені ст. ст. 141 та 151 СК України, а також з правами дитини на безперешкодне спілкування із батьками.
На підставі вищевикладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; з урахуванням встановленого спору між сторонами по справі, суд дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування дитини з мамою.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм процесуального права, викладених у постановах Верховного Суду.
Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пасконний А.О. про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надала до суду доказів на підтвердження перешкоджання відповідачу у спілкуванні позивача з дитиною, що визначає неможливість застосування у справі оскаржуваного забезпечення позову лише на одному факті звернення до суду з позовом, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки суд, оцінивши докази у їх сукупності, зважаючи на обставини, які передували зверненню з заявою про забезпечення позову, на законних підставах задовольнив заяву, врахувавши, що між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.
Також судом було звернуто увагу на те, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, щоцивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
До того ж заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та діють лише до ухвалення остаточного рішення в справі.
У відповідності з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.
На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пасконний Андрій Олександрович – залишити без задоволення.
Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 06 січня 2026 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 30 березня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ С.М. Сегеда