ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 р. 	Справа № 480/4098/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, повний текст складено 24.12.25 по справі № 480/4098/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - ГУ ПФУ в Сумській області, пенсійний орган), в якій просила:
визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Сумській області щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1 страхової виплати відповідно до ч. 5 ст. 36 Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі- Закон України № 1105-XIV) у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався ІНФОРМАЦІЯ_2 на ТОВ «Мостобудівельний загін № 112»;
зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 страхової виплати відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України № 1105-XIV у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався ІНФОРМАЦІЯ_2 на ТОВ «Мостобудівельний загін № 112».
Свої вимоги мотивувала тим, що проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався ІНФОРМАЦІЯ_2 на ТОВ «Мостобудівельний загін № 112», відтак, вважає, що має право на отримання спірної виплати, а тому відмова відповідача є протиправною.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено позовну заяву ОСОБА_1 .
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Сумській області, що відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової допомоги сім`ї у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався ІНФОРМАЦІЯ_2 у ТОВ «Мостобудівельний загін № 112».
Зобов`язано ГУ ПФУ в Сумській області призначити та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України № 1105-XIV одноразову допомогу сім`ї у разі смерті потерпілого ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Сумській області в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1 211.20 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач дійсно 18.10.2023 зверталася до відповідача із заявою про призначення одноразової допомоги сім`ї загиблого у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_2 в ТОВ «Мостобудівельний загін №112», втім до заяви від 18.10.2023 позивачем не було додано акт розслідування нещасного випадок, документ, що на момент настання страхового випадку потерпілий працював у того страхувальника, у якого стався нещасний випадок, документ про місце реєстрації проживання потерпілого, а також документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про шлюб з потерпілим). З цих підстав рішенням №18001-50719628 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги. Згодом 16.02.2024 до ГУ ПФУ в Сумській області надійшла ще одна заява позивача від 13.02.2024, до якої було додано матеріали розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_2 , у тому числі акт спеціального розслідування зазначеного нещасного випадку за формою Н-1/П, відповідно до якого зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 є відмінним від місця проживання позивача. У той же час позивачем не подано документ, що підтверджує родинні зв`язки померлого, зокрема свідоцтво про шлюб. Вказує, що рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.06.2023 по справі №557/2810/23, яким встановлено факт проживання позивача з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не є належним доказом родинних зв`язків, оскільки частиною 2 статті 21 СК України визначено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відтак, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у позовній заяві.
Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до свідоцтва про смерть сер. НОМЕР_1 , яке видано 24.01.2023 Конотопським відділом ДРАЦС у Конотопському районі Сумської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті Чугуївський район Харківської області.
У зв`язку із настанням смерті ОСОБА_2 від нещасного випадку під час виконання ним трудових (посадових) обов`язків, роботодавцем ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» було повідомлено про нещасний випадок Північно-Східне міжрегіональне Управління Державної служби з питань праці (м. Харків).
Наказом Північно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці (м. Харків) утворено комісію із спеціального розслідування щодо з`ясування обставин та причин настання нещасного випадку із смертельним наслідком, що стався ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15:30 з монтажником з монтажу стальних та залізобетонних конструкцій ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» ОСОБА_2 ; утворену комісію уповноважено провести розслідування відповідно до вимог чинного законодавства.
Протоколом № 4 від 18.08.2023 засідання спеціальної комісії із розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15:30 з монтажником з монтажу стальних та залізобетонних конструкцій ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» ОСОБА_2 в Чугуївському районі на автодорозі «Київ-Харків-Довжанський» під час ремонту «Граківського» мосту, комісія дійшла висновку вважати нещасний випадок з монтажником з монтажу стальних та залізобетонних конструкцій ОСОБА_2 , таким, як випадок смерті працівника на підприємстві, та таким, що визнається пов`язаним із виробництвом.
Тотожні висновки спеціального розслідування відображені в Акті спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15:30 в ТОВ «Мостобудівельний загін № 112», що затверджений Начальником Пн-Сх міжрегіонального Управління Державної служби з питань праці 25.10.2023.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.06.2023 у справі № 557/2810/23 встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2013 до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.06.2023 у справі № 557/2810/23 набрало законної сили 01.08.2023. 
18.10.2023 ОСОБА_1 звернулася до Конотопського об`єднаного управління ПФУ ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення страхової виплати у зв`язку із смертю годувальника, до якої надала, у тому числі Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.06.2023 у справі № 557/2810/23.
28.11.2023 позивач для розгляду її звернення додатково надіслала заяву, до якої надала акт спеціального розслідування. Заява з доданими документами отримана відповідачем 29.11.2023.
14.12.2023 за результатом розгляду заяви позивача від 18.10.2023 про призначення спірної виплати, яка надійшла до відповідача 27.11.2023, останнім прийнято рішення про відмову в призначенні одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку зі смертю годувальника від 14.12.2023 № 18001-50719628, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку зі смертю годувальника. 
Рішення відповідача мотивоване тим, що згідно з поданими позивачем документами не підтверджується факт нещасного випадку на виробництві; родинні зв`язки померлого потерпілого та ОСОБА_1 та факт реєстрації місця проживання за однією адресою померлого та заявниці.
Додаткового листом від 27.12.2023 відповідач стосовно долученої копії акта спеціального розслідування повідомив ОСОБА_1 , що відповідач 08.11.2023 звернувся до ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» з метою отримання оригіналу акту спеціального розслідування нещасного випадку, після долучення якого буде прийняте відповідне рішення про призначення страхових виплат чи відмову у їх призначенні.
13.02.2024 позивач до раніше поданої заяви про призначення спірної виплати додала матеріали розслідування нещасного випадку на 139 арк, та у заяві просила розглянути питання призначення та виплати одноразової допомоги.
Листом від 15.03.2024 на вказану заяву відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , оскільки згідно поданих позивачем документів, у тому числі матеріалів розслідування нещасного випадку, а саме: у пункту 1 місце проживання та реєстрації ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_2 , у той час, як місце реєстрації позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто факт проживання позивача з померлим не підтверджується. Крім цього вказується, що відсутній документ, що підтверджує родинні зв`язки померлого потерпілого, а саме свідоцтво про шлюб.
Позивач з цією відповіддю відповідача не погодилася та звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі ОСОБА_1 на підтвердження факту фактичного проживання позивачки та її померлого чоловіка однією сім`єю надала рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.06.2023 у справі № 557/2810/23, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2013 до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно за адресою: АДРЕСА_1 , таке рішення, з урахуванням висновків Верховного Суду у постанові від 22.04.2024 у справі № 420/17371/22, є належним та достатнім доказом, який підтверджує місце фактичного проживання позивачки та її померлого чоловіка однією сім`єю. Зважаючи на те, що подані позивачем до ГУ ПФУ в Сумській області документи були достатніми для прийняття позитивного рішення про призначення їй спірної одноразової допомоги, відмова відповідача у призначенні такої допомоги не можу відповідати критеріям правомірності визначених в ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я визначає Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі- Закон України № 1105-XIV).
Частиною 1 ст. 4 Закону України № 1105-XIV визначено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.
На уповноважений орган управління та його територіальні органи, серед іншого, покладено завдання здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до цього Закону (п.2 ч.1 ст.5 Закону України № 1105-XIV).
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 30 Закону України № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України «Про охорону праці».
Підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.
Згідно зі ст. 35 Закону України № 1105-XIV (в редакції, чинній на момент настання страхового випадку та на час звернення позивача із заявою про призначення одноразової допомоги) у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.
Непрацездатними особами, передбаченими частиною першою цієї статті, є:
1) діти, які не досягли 18 років;
2) повнолітні діти, які є здобувачами освіти за денною формою навчання (у тому числі у період між завершенням навчання в одному закладі освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим освітньо-кваліфікаційним рівнем, за умови що такий період не перевищує чотири місяці), - до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років, або визнані особами з інвалідністю з дитинства;
3) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють;
4) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності.
Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один із батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.
Частиною 5 ст. 36 Закону України № 1105-XIV установлено також, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються:
1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату;
2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Частиною 1 ст. 37 Закону України № 1105-XIV (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про призначення одноразової допомоги) передбачено, що для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління в електронній формі через Єдиний державний вебпортал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України заяву про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України.
За малолітніх або неповнолітніх осіб заяву подає один із батьків або інший законний представник.
Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.
У відповідності до ч. 2, 3 ст. 37 Закону України № 1105-XIV територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій:
Територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій:
1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами;
2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності;
3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат;
4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат;
5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання;
6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання;
7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання;
8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів;
9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи;
10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Потерпілий або особи, які мають право на страхові виплати, у разі відсутності необхідної інформації в державних реєстрах і базах даних мають право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхових виплат.
Відповідно до ст. 38 Закону України № 1105-XIV (в редакції, чинній на день розгляду заяви позивача) Територіальні органи уповноваженого органу управління розглядають справу про страхові виплати на підставі поданої в електронній або паперовій формі заяви потерпілого або заінтересованої особи і приймають відповідні рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження зазначених документів.
Рішення оформлюється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та строки їх здійснення або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.
Територіальні органи уповноваженого органу управління можуть затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.
Пунктом 4 розділу 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нормативно-правові та розпорядчі акти Фонду соціального страхування України діють до затвердження відповідних рішень Пенсійним фондом України.
У спірний період (на час звернення позивача та надання відповідачем відповіді листом від 15.03.2024) чинним був Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затверджений Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 11 (втратив чинність 21.03.2024) (далі - Порядок № 11), Розділом V якого було врегульовано питання призначення, зокрема, одноразової допомоги особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого. У цьому розділі шляхом встановлення різних умов призначення, також визначено наявність двох окремих видів одноразових страхових виплат - на сім`ю померлого та на кожну особу окремо.
Так, відповідно до пункту 5.1 розділу V Порядку № 11 для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються: заяви (колективна чи індивідуальні) для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою; копії паспорта; копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого; копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого й потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого); довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).
Для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна збігатися з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.
У разі відсутності відповідних документів і неможливості їх відновлення факт перебування на утриманні потерпілого встановлюється в судовому порядку. Відповідні рішення суду надаються для призначення виплат та додаються до справи про страхові виплати.
Згідно із підпунктом 5.2.5 пункту 5.2 розділу V Порядку № 11 непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право (батьки померлого, незалежно від того, разом вони проживали чи окремо), - мають право тільки для призначення щомісячних страхових виплат, одноразова виплата їм, як утриманцям, не призначається.
Спірним питанням у цій справі є право позивача на отримання спірної одноразової допомоги на сім`ю, за умови відсутності спільної реєстрації місця проживання ОСОБА_1 з померлим та свідоцтва про шлюб .
Відповідно до позиції відповідача відсутні підстави для призначення спірної допомоги, оскільки позивачем не додано свідоцтво про шлюб, яке б підтверджувало родинні зв`язки з померлим, та не підтверджено реєстрацію місця проживання позивача за однією адресою з померлим потерпілим ОСОБА_2 .
Оцінюючи доводи відповідача щодо підстав відмови у призначенні спірної одноразової допомоги сім`ї потерпілого, суд зауважує, що ані Закон України № 1105-XIV, ані Порядок № 11 поняття родини/сім`ї не визначають.
Поряд з цим засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України, відповідно до частин 2, 4 статті 3 якого сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Окремо варто відмітити, що Конституційний Суд України у Рішенні від 03.06.1999 № 5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
У цій справі позивач для вирішення спірного питання надала відповідачу копію рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.06.2023 у справі № 557/2810/23, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2013 до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відтак, доводи відповідача про наявність підстав для відмови у призначенні спірної допомоги з підстав не надання свідоцтва про шлюб як доказ на підтвердження родинних відносин, суд не приймає до уваги.
Щодо доводів про відсутність спільної реєстрації, що за позицією відповідача є правомірною підставою для відмови у призначенні спірної допомоги, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2). Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частин першої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Окремо суд звертає увагу, що відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, врегульовуються Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон України № 1382-IV), відповідно до статті 2 якого громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Згідно із статтею 3 цього Закону України № 1382-IV також встановлено, що:
вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;
місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
Отже, Конституцією України кожній фізичній особі гарантуються свобода пересування та вільний вибір місць постійного або тимчасового проживання, кількість яких не обмежується.
За приписами ч. 10 ст. 6 Закону України № 1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Правові висновки Верховного Суду стосовно застосування положень Закону України № 1382-IV викладені, зокрема, у постановах від 30.01.2018 у справі № 233/4008/17, від 06.02.2018 у справах № 234/9663/17, № 243/7507/17, від 13.02.2018 у справі № 263/11240/17, від 20.02.2018 у справі № 219/9030/17.
Так, встановлений державою обов`язок особи зареєструвати єдине місце проживання зумовлено характером такого інструменту державного управління, з огляду на застосування останнього з метою реалізації, зокрема виборчих прав, надання адміністративних послуг, в тому числі і для ведення офіційного листування з державними органами, тому в контексті спірних правовідносин зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.
Додатково суд зауважує, що частиною першою статті 56 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.
Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що Конституцією України кожній фізичній особі гарантуються свобода пересування та вільний вибір місць постійного або тимчасового проживання, кількість яких не обмежується.
Враховуючи передбачену Основним Законом можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення Цивільного кодексу України та Закону України № 1382-IV передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації; зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.
Тому встановлена Порядком № 11 обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві, за тих обставин, що Закон України № 1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому.
При цьому Верховний Суд у постанові від 22.04.2024 у справі № 420/17371/22 сформулював висновок, відповідно до якого враховуючи передбачену Основним Законом можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення Цивільного кодексу України та Закону України № 1382-IV передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації; зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті. Тому, встановлена Порядком № 11, обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві. Верховний Суд також зауважував, що Закон №1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому. Враховуючи встановлену під час розгляду справи невідповідність положень пункту 5.1 розділу V Порядку №11, що визначають підстави набуття права на одноразову допомогу сім`єю загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві, положенням Закону №1105-XIV, Верховний Суд дійшов висновку, що правильним є застосування правового акта, який має вищу юридичну силу.
Таким чином, за змістом висновків Верховного Суду, сформульованих у наведеній справі, неоднакове зареєстроване місце проживання членів сім`ї не впливає на отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого. Тому визначальним є факт проживання однією сім`єю.
Враховуючи те, що згідно з вимогами частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а також встановлену під час розгляду цієї справи невідповідність положень пункту 5.1. Розділу V Порядку №11, що визначають підстави набуття права на одноразову допомогу сім`єю загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві, положенням Закону України № 1105-XIV, суд дійшов висновку, що під час вирішення спору у цій справі правильним є застосування правового акта, який має вищу юридичну силу.
Враховуючи, що у цій справі ОСОБА_1 на підтвердження факту фактичного проживання позивачки та її померлого чоловіка однією сім`єю надала рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.06.2023 у справі № 557/2810/23, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2013 до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно за адресою: АДРЕСА_1 , таке рішення, з урахуванням висновків Верховного Суду у постанові від 22.04.2024 у справі № 420/17371/22, є належним та достатнім доказом, який підтверджує місце фактичного проживання позивачки та її померлого чоловіка однією сім`єю.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова відповідача у призначенні ОСОБА_1 одноразової допомоги сім`ї у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався ІНФОРМАЦІЯ_2 у ТОВ «Мостобудівельний загін № 112» є протиправною.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку є зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області призначити та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України № 1105-XIV одноразову допомогу сім`ї у разі смерті потерпілого ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.12.2025 по справі № 480/4098/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий   М.О. Семененко