ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/13925/25	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/237/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
суддів — Хоми М.В., Храпак Н.М.
за участю секретаря — Хоміцької С.О., 
представників сторін
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/13925/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Зубко Анастасія Олександрівна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2025 року (ухвалене суддею Позняком В.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у період перебування у шлюбі із ОСОБА_1 за договором купівлі–продажу від 22.12.2020 року вони за спільні кошти набули у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м., титульним власником якої є ОСОБА_1 .
Стверджував, що їздив на тривалий час на роботу в Польщу, працював на меблевому заводі IKEA (Wielbark), має карта побуту, де і працює по цей час.
Вказував на те, що весь час працював як офіційно так і не офіційно, збирав кошти для придбання даної квартири, а також для проведення ремонтних робіт у ній для комфортного проживання сім`ї.
Зазначав, що оскільки часто був на роботі як в Україні так і за кордоном, заробляв кошти для придбання квартири та оплати перелічених послуг, а тому відповідачка займалась питаннями щодо підбору квартири, укладення попереднього договору купівлі продажу, оплати податків та агентських послуг.
Стверджував, що оплата податків, агентських послуг, а також оплата комунальних послуг здійснювались відповідачкою, однак за рахунок спільного бюджету сім`ї.
Звертав увагу на той факт що відповідачка до придбання квартири мала заборгованість перед фінансовою установою у зв`язку із кредитом, який вона самостійно не могла погасити, а тому він сам його погасив.
Стверджував, що відповідачка станом на час придбання квартири особистих коштів не мала, а мала лише борги з якими розрахуватись сама була не в силі, а посилання останньої на те, що її батьки брали позику у його батьків та сестри для придбання квартири не підтверджуються жодними доказами.
Додатково звертав увагу, що згідно п.1.10 договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.12.2020 року, на купівлю квартири від чоловіка Покупця ОСОБА_2 отримана згода, що підтверджена заявою від його імені, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. від 22.12.2020 року за реєстром номер 1580.
На підставі наведеного просив: 
- визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м.;
- здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, припинивши право власності відповідачки на 1/2 частину. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2025 року позов задоволено частково.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 17 022,40 грн. судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Зубко А.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що судом не було встановлено джерел походження коштів, за які було придбано спірну квартиру та залишено поза увагою доводи сторони відповідачки, що саме за кошти її батьків була придбана спірна квартира.
Посилається на те, що позивачем не було надано жодних доказів отримання ним доходу та участі у придбанні спірної квартири.
Вважає, що формальне надання згоди позивачем на придбання квартири не свідчить про його участь у її придбанні.
Звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири не містить положень, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.
Посилається на те, що позивачем не було спростовано факту припинення шлюбних відносин з січня 2020 року.
Також вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про визнання явки позивача обов`язковою. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Максимів В.І. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Звертає увагу на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30.09.2025 року у справі №598/247/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - позов задоволено повністю, шлюб розірвано. Окрім цього, судом встановлено – “Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, представник подав заяву про розгляд без участі сторони відповідача, позовні вимоги визнає та просить задовольнити”. Більше того, постановою Тернопільського апеляційного суду від 08.01.2026 року у справі № 598/247/25, апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення без змін.
Таким чином вважає, що твердження представниці відповідача про придбання спірної квартири під час окремого проживання є надуманими та безпідставними.
Посилається на те, що показання батьків не є достатніми для висновку про спростування презумпції спільності майна подружжя, оскільки вказані особи є зацікавленими у вирішенні спору.
Вважає правильними висновки місцевого суду про те, що сам факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було. Посилання на те, що кошти для придбання спірного будинку були особистими коштами матері відповідача, також не може свідчити про те, що вони є особистим майном самого відповідача, за відсутності у справі інших доказів цього факту. 
Звертає увагу на те, що такі висновки відповідають висновкам, що містяться у постанові Верховного Суду у справі № 695/2112/16-ц від 06 квітня 2021 року.
Вказує на те, що в Україні відсутні відомості про офіційні доходи позивача та сплачені з них податки, так як більшість коштів для придбання квартири та ремонту були зароблені закордоном.
Щодо ніби то проведеного ремонту за рахунок коштів відповідачки та її батьків, просить звернути увагу, що відповідачка використовує докази позивача, які залишись у її розпорядженні у спірній квартирі. Для спростування таких тверджень надається виписка по карті матері ОСОБА_2 – ОСОБА_3 . Остання надавала свою карту сину для придбання будівельних матеріалів. Серед долучених відповідачкою копій квитанцій наявна квитанція на суму 2295,16 грн. від 20.07.2021 року (придбання будівельних матеріалів «АРС», а також їх доставка). Цей платіж був проведений із картки ОСОБА_3 , тобто відповідачка надала квитанції позивача, як свої.
Вказує на те, що згода ОСОБА_2 під час укладення основного договору купівлі-продажу свідчить про те, що такий об`єкт нерухомого майна придбаний за спільні кошти подружжя, а майно за таким договором є спільною сумісною власністю подружжя і це майно ніяким чином не може бути особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Більше того, жодних договорів в тому числі шлюбного договору між сторонами не укладалось, що також свідчить про те що всі учасники договору купівлі-продажу спірної квартири усвідомлювали, що така квартира набувається подружжям як спільна сумісна власність, придбана за спільні кошти.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Зубко А.О. просить задовольнити вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Максимів В.І. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.
Судом встановлено, що cторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 17 січня 2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що 17 січня 2019 року внесено відповідний актовий запис за № 82.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30.09.2025 року, яке набрало чинності, у справі №598/247/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - позов задоволено повністю, шлюб розірвано. 
На підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2020 року ОСОБА_1 придбала за 455 000 грн. квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м., реєстраційний номер об`єкта №2220052761101, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований в реєстрі за №1581.
Як видно із змісту пункту 1.10 цього договору, на купівлю квартири від чоловіка Покупця ОСОБА_2 отримана згода, що підтверджена заявою від його імені, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. від 22.12.2020 року за реєстром номер 1580.
Як видно із договору купівлі продажу від 08.02.2017 року ОСОБА_4 (батько відповідачки ОСОБА_1 ) продав квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ціною 49 153 грн.
Відповідно до довідки про доходи №2885138472883823 від 18.07.2025 року ОСОБА_5 починаючи із грудня 2019 року і до червня 2022 року отримав пенсію у розмірі 487 500,08 грн. 
Крім того, відповідно до довідки Тернопільської обласної прокуратури №21-1988-25 від 25.07.2025 року у листопаді 2013 року ОСОБА_6 виплачено грошову допомогу при звільненні у розмірі 89 057,04 грн.
Згідно із довідкою АТ “Ощадбанк” №69 від 18.07.2025 року ОСОБА_7 мала відкритий депозитний рахунок у розмірі 25 000 грн. у період із 02.08.2016 року по 04.11.2016 року.
Також, згідно довідки АТ “Ощадбанк” №68 від 18.07.2025 року ОСОБА_4 мав відкритий депозитний рахунок у розмірі 20 000 грн. у період із 25.08.2016 року по 27.02.2017 року. 
Згідно розписки ОСОБА_4 , останній позичив в ОСОБА_8 4 000 доларів.
Також, відповідно до довідки про доходи №6743727315252746 ОСОБА_7 за період із листопада 2021 по травень 2024 року отримує пенсійні виплати у розмірі від 3 249 до 3 457 грн.
Згідно закордонного паспорта ОСОБА_2 наявні відмітки про перетин кордону в Республіці Польща.
Відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів за період з 1 кварталу 2019 року по 4 квартал 2022 року наявна інформація про отримання доходу на суму 67,07 грн., з яких утримано 12,07 податку з доходу.
Відповідачка надала квитанції про оплату комунальних послуг та придбання будівельних матеріалів.
Допитаний в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_4 показав, що він із дружиною передав гроші доньці ОСОБА_1 для купівлі квартири. Вказану суму він акумулював з доходів отриманих від продажу квартири в місті Збараж, одноразової грошової допомоги при виході на пенсію з органів прокуратури, пенсійних виплат та заощаджень, а також позичив 4000 доларів у ОСОБА_8 .. Зять ОСОБА_2 не брав участі в придбанні квартири.
Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_7 , яка зазначила, що є матір`ю відповідачки надала аналогічні покази.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, а відповідачкою не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.
Водночас відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання спільним майном подружжя, місцевий суд виходив з того, що це не є належним способом захисту.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, тому в частині відмовлених позовних вимог не переглядається.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Так, заперечуючи проти позову, відповідачка стверджувала, що спірна квартира є її особистою власністю в силу п.3 ч.1 ст. 57 СК України, оскільки набута за кошти її батьків.
Водночас вирішуючи питання про поділ спірної квартири, суд першої інстанції вірно виходив з того, що вказана квартири була придбана сторонами за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
ОСОБА_1 в силу вимог процесуального закону не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на вказане нерухоме майно.
Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18; постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження № 61-38303св18).
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Тобто тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
ОСОБА_1 не надала належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана нею за особисті грошові кошти, вона не спростувала презумпцію спільності майна подружжя на вказану квартиру. Вказане є її процесуальним обов`язком. Суду заборонено ухвалювати рішення на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Вирішуючи питання про поділ вказаного спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції надав оцінку поданим сторонами доказам, встановив фактичні обставини справи і вірно вирішив спір.
Доводи апеляційної скарги про те, що формальне надання згоди позивачем на придбання квартири не свідчить про його участь у її придбанні, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Так, із змісту пункту 1.10 договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.12.2020 рок вбачається, що на купівлю квартири від чоловіка Покупця ОСОБА_2 отримана згода, що підтверджена заявою від його імені, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. від 22.12.2020 за реєстром номер 1580.
Вказаний договір є дійсним та не оспорювався.
Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 року у справі № 712/3590/22.
Суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що, відповідачка знала, чи повинна була знати, що придбане під час перебування у шлюбі майно буде спільною сумісною власністю, однак купуючи вказане майно вона не обумовила у договорі те, що майно є її особистою власністю, а навпаки у договорі наявна письмова згода її чоловіка на укладення нею договору купівлі-продажу майна, що свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири не містить положень, що спірна квартира придбана саме за спільні кошти подружжя, не спростовує висновків суду суду першої інстанції, оскільки відсутність такої вказівки не суперечить вищезазначеним висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 року в справі № 712/3590/22.
Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідачки про те, що квартира придбана, зокрема, за кошти, одержані від батьків, та інших родичів, які ґрунтуються на розписках та показаннях свідків, оскільки показання батьків не є достатніми для висновку про спростування презумпції спільності майна подружжя, оскільки вказані особи є зацікавленими у вирішенні спору.
Місцевий суд слушно звернув увагу на те, що сам факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було. Посилання на те, що кошти для придбання спірного будинку були особистими коштами матері відповідача, також не може свідчити про те, що вони є особистим майном самого відповідача, за відсутності у справі інших доказів цього факту.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються із висновками, які містяться у постанові Верховного Суду в справі № 695/2112/16-ц від 06 квітня 2021 року.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на вищевказане нерухоме майно, яке набуто сторонами за час шлюбу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з ухваленим судовим рішенням по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для його скасування.
Судом першої інстанцій правильно застосовані норми матеріального права та встановлено всі фактичні обставини справи й враховано доводи сторін.
Зроблені судом висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними є посилання скаржника на неврахування судом відповідної судової практики Верховного Суду.
У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Таким чином, висновок суду першої інстанцій по суті спору у межах доводів апеляційної скарги ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 09 квітня 2026 року.

Головуючий        Гірський Б.О.

Судді:         Хома М.В.

Храпак Н.М.