ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 754/18509/25 Суддя (судді) першої інстанції: Скрипка О.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Василенка Я.М., 
Кузьменка В.В.,
за участі секретаря судового засідання Вдовенко Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа - інспектор сектору контролю за обігом зброї Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Паламарчук Вікторія Олегівна, про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,
У С Т А Н О В И В :

До Деснянського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа - інспектор сектору контролю за обігом зброї Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Паламарчук Вікторії Олегівни, у якому просив:
визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕГА № 1900900 по справі про адміністративне правопорушення від 22.10.2025, якою притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн, а провадження по справі закрити;
стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на його користь завдану протиправною постановою моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.;
стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на його судові витрати у розмірі 31816, 80 грн.
04.12.2025 року до суду надійшла заява представника позивача Бурковської А.Л. про відшкодування судових витрат, в якій представник позивача просив зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу судові витрати в розмірі 35 583,25 грн, з яких витрати на професійну правничу допомогу - 33 766,45 грн, судовий збір - 1816,80 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва, адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕГА № 1900900 по справі про адміністративне правопорушення від 22.10.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн, а провадження по справі закрито.
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 605,60 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та часткового задоволення витрат на правничу допомогу адвоката, а також неповнотою мотивування судом першої інстанції підстав, з яких суд виходив при прийнятті рішення суду про задоволення позовних вимог, позивач подав в цій частині апеляційну скаргу. 
Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Національної поліції у м. Києві подало апеляційну скаргу.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2026, 06.02.2026 відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2026 у задоволенні клопотання апелянта про продовження строку на усунення недоліків апеляційної скарги відмовлено, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2025 року повернуто.
21.01.2026, під № 2164 до суду від Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу.
25.02.2026 судом задоволено клопотання представника позивача та відкладено розгляд апеляційної скарги на 18.03.2026.
У судовому засіданні 18.03.2026 представники апелянта вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Третя особа у судове засідання не з`явився.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційних скарг, згідно норм ст. 309 КАС України.
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою в справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1900900 від 22.10.2025, винесеною інспектором Дніпровського УП ГУНП у м. Києві старшим лейтенантом поліції Паламарчук В.О. притягнуто ОСОБА_1 , як директора ТОВ «КИЇВ ЩИТ» до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 195 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн.
Відповідно до вказаної постанови, ОСОБА_1 22.10.2025 року, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Володимира Сосюри, 5, у приміщенні магазину з продажу зброї ТОВ «Київ Щит», директором якого він являється, порушив правила зберігання вогнепальної зброї, чим він вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 195 КУпАП.
Не погоджуючись із постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду щодо захисту порушених прав та інтересів.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що на момент проведення перевірки у магазині ТОВ «Київ Щит» особою, відповідальною за зберігання зброї, боєприпасів та спеціальних засобів у магазині була ОСОБА_2 відповідно до наказу директора ТОВ «Київ Щит» № 19 від 10.07.2023, що також відображено у витягу з Єдиного реєстру зброї, а також у акті перевірки об`єкта дозвільної системи від 22.10.2025 року.
Таким чином на переконання суду, позивач не є належним суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 195 КУпАП, оскільки на час проведення перевірки не був працівником, відповідальним за охорону вогнепальної зброї.
Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначив, що позивачем не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, а саме, відсутнє матеріальне підтвердження моральної шкоди, не розкрито її суть в цілому та не доведено її фактичне існування, тому суд дійшов до переконання про відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.
Суд при вирішенні питання витрат на професійну правничу допомогу дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, у зв`язку з чим понесені позивачем витрати на правничу допомогу необхідно присудити до стягнення з відповідача в розмірі 5000,00 грн.
Позивач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що:
- суд не надав мотивованої оцінки кожного аргументу позивача щодо наявності підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування індивідуального акта (відсутність у ОСОБА_1 статусу належного суб`єкта адміністративного правопорушення; відсутність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення;наявність процесуальних порушень з боку інспектора при винесенні постанови);
- адекватне відшкодування моральної шкоди за порушення прав людини, є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Суд фактично звів можливість доведення моральної шкоди виключно до наявності спеціальних медичних або експертних висновків, поставивши їх, як обов`язкову умову для підтвердження моральних страждань, при цьому, позивач детально обґрунтував розмір моральної шкоди 30000 грн та у чому проявились душевні страждання та втраті душевного спокою (порушення нормального сну та психоемоційного стану; приниження честі, гідності та людської гідності; підрив ділової репутації; створення перешкод у здійсненні підприємницької діяльності; постійний страх за бізнес і працівників; відчуття безпорадності перед свавіллям органу державної влади; відчуття несправедливості та безпорадності; ризик анулювання дозвільних документів, суспільна значущість діяльності);
- позивачем надано суду вичерпний перелік доказів, які підтверджують фактичність понесених витрат на правничу допомогу, тому висновок суду про необхідність зменшення витрат на правничу допомогу ґрунтується виключно на загальному посиланні на їх «неспівмірність» без аналізу конкретних доказів, поданих позивачем, та без встановлення, які саме витрати є надмірними, у чому полягає їх неспівмірність і з яких підстав суд дійшов такого висновку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно норм ч. 1 ст. 308 КАС України, апеляційний перегляд здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги по суті спору, виходив з того, що позивач не є належним суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 195 КУпАП, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, а тому, оскаржувана постанова підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Водночас, апелянт вказує на те, що суд не надав оцінку іншим доводам та підставам, що зумовили на звернення до суду з позовом.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. (ч. ч. 3 та 4 ст. 242 КАС України)
Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Колегія суддів, у контексті доводів апеляційної скарги в цій частині зазначає, що суд першої інстанції, виснувавши, що позивач не є належним суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 195 КУпАП, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, мав підстави вважати, що їх достатніми для задоволення позову, відтак, інші доводи позивача судом не оцінювались, оскільки не впливали на результат вирішення спору.
Слід наголосити на тому, що суд зобов`язаний давати відповідь на основні доводи сторін. Якщо суд оминув ключові аргументи, які могли вплинути на результат справи, це вважається порушенням права на справедливий суд та принципу обґрунтованості судового рішення. Однак, якщо суд детально оцінив головну підставу позову і вона охоплює та спричиняє задоволення позовних вимог, суд має підстави не описувати кожен другорядний аргумент (принцип «обґрунтованого обсягу»).
Тому, на переконання колегія суддів, в цій частині апеляційна скарга не знайшла свого підтвердження та не порушує прав апелянта.
Щодо відмови в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що стаття 56 Конституції України, передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Приписами статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
Наявність зазначених вище обставин, з урахуванням розподілу тягаря доказування, підлягає доказуванню особою, яка заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.
Судом першої інстанції не встановлено характеру та обсягу страждань, яких позивач зазнав внаслідок прийняття відповідачем постанови про притягнення до адміністративної відповідальності в розмірі 170 грн, визнаної протиправною, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я.
Також, судом не було встановлено причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та необхідністю відшкодування моральної шкоди. Такі обставини не можуть слугувати беззаперечним доказом понесення моральних страждань. 
Колегія суддів зауважує, що саме лише визнання спірного рішення протиправним і його скасування, не є безумовним підтвердженням наявності обставин, які в силу статті 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, та не звільняє позивача від обов`язку доказування обставин і фактів, якими обґрунтовується позов у цій частині вимог.
При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Предметом спору є постанова про накладення адміністративного стягнення в розмірі 170 грн, винесення якої не впливає на стан здоров`я позивача, ділову репутацію, при цьому, оскаржуваною постановою не було застосовано заходів стягнення чи впливу, які б могли вплинути на звичайний стан життя, роботи та побуту позивача. 
За таких обставин справи, вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, про що вірно вказав суд першої інстанції.
Отже, в цій частині доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів.
Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 33766,45 грн, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що суду був наданий вичерпний перелік доказів, які підтверджують фактичність понесених витрат на правничу допомогу, тому висновок суду про необхідність зменшення витрат на правничу допомогу ґрунтується виключно на загальному посиланні на їх «неспівмірність» без аналізу конкретних доказів, поданих позивачем, та без встановлення, які саме витрати є надмірними, у чому полягає їх неспівмірність і з яких підстав суд дійшов такого висновку.
У контексті наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції оцінивши надані докази, встановив, що вони підтверджують фактичне понесення позивачем таких витрат, однак, дійшов висновку про їх неспівмірність зі складністю даної справи.
Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України, визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Так, загальний розмір витрат на правничу допомогу, понесений ОСОБА_1 в межах адміністративної справи № 754/18509/25 становить 33766,45 грн, при ціні позову 170 грн.
Суд не зобов`язаний автоматично присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі заявлені понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
На переконання колегії суддів, враховуючи складність справи та предмет спору, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого та правильного висновку про зміншення заявленої до відшкодування суми витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 33766,45 грн до 5000 грн, що є співмірним, пропорційним та справедливим.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано вимоги законодавства, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За правилами статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 317 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Ганечко 

Судді Я.М. Василенко 

В.В. Кузьменко