Справа № 127/27539/25

РІШЕННЯ
Іменем України

02 березня 2026 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі
головуючого судді Карпінської Ю.Ф.,

за участю секретаря Дусанюк Н.О.,
за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИВ:

ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що «17.11.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду №200383205 щодо кредитування. Відповідно до умов кредитного договору, банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 14 883,25 грн, з встановленим строком користування з 17.11.2015 до 17.11.2018, а відповідач зобов?язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20.07.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_5М від 20.07.2020, укладеного за результатами публічних торгів (аукціон лоту №GL16N618071, проведеного 15.06.2020, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський». 23.05.2016, згідно з рішенням Правління НБУ України №14/БТ, ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №812, розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Фактично управління банком перейшло до Фонду. Фонд має право передати право грошової вимоги до позичальника (боржника) за кредитним договором іншому банку на підставі договору про відступлений права вимоги. При цьому згода відповідного боржника (позичальника) на укладення такого договору не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов?язків кредитора щодо позичальника (боржника), вимоги до якого передані відповідно договору про відступлення прав вимоги, разом із правами за договором забезпечення таких вимог. Банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. Станом на 19.08.2025 загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 35 677,61 грн, з яких: 12 383,11 грн - заборгованість за кредитом; 23 294,50 грн - заборгованість за процентами. Заборгованість розрахована станом на дату укладання договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс», та зафіксована у додатку до договору - реєстрі кредитних договорів. Господарські операції на підставі договору №200383205 від 17.11.2015, в тому числі розрахунок заборгованості, проводились ПАТ «Банк Михайлівський», відповідно до вимог НБУ та умов договору на основі зарахованих на розрахунковий рахунок сум та за допомогою ліцензованого програмного забезпечення, як визначено чинним законодавством України. Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Заборгованість відповідача за кредитним договором №200383205 від 17.11.2015 - 35 677,61 грн, сума збитків з урахуванням 3% річних - 3 208,06 грн, сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 7 801,42 грн, загальна заборгованість становить - 46 687,09 грн. Наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору, в деяких випадках за частиною кредитних договорів призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності, в межах якого суд має право задовольнити позовні вимоги кредитора (за умови що боржник клопотатиме перед судом про застосування такої позовної давності), що в свою чергу також є підставою для його поновлення не застосування судом позовної давності, оскільки кредитор з об?єктивних причин був позбавлений можливості звернутись до суду в межах такого строку. Просять поновити строк позовної давності для подання позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №200383205 від 17.11.2015; стягнути з ОСОБА_1 заборгованість договором №200383205 від 17.11.2015 у загальному розмірі 46 687,09 грн, з яких: сума заборгованості - 35 677,61 грн, сума інфляційних втрат - 7 801,42 грн, сума 3% річних - 3208,06 грн; стягнути із ОСОБА_1 судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу».
08.10.2025 до Вінницького районного суду Вінницької області на підставі ухвали судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2025 передано за підсудністю вищезазначену позовну заяву.
Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 13.10.2025 відкрив провадження у даній справі та призначив судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.
14.10.2025 представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кірюшин А.А. подав відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що «жодним доказом, що наданий позивачем разом із позовною заявою, не доведено укладення кредитного правочину від 17.11.2015 №200383205 між відповідачем та ПАТ «Банк Михайлівський»; надання (перерахування) ПАТ «Банк Михайлівський» відповідачу коштів у кредит за кредитним договором від 17.11.2015 №200383205; відступлення ПАТ «Банк Михайлівський» права вимоги до відповідача на користь позивача за договором про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 №7_БМ; наявність будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем. Надані позивачем із позовом електронні копії письмових доказів не можуть бути достовірними доказами укладення кредитного договору №200383205 від 17.11.2015. Зі сторони ПАТ «Банк Михайлівський» (первісного кредитора) заява №200383205 від 17.11.2015 підписана особою, право підпису якої та повноваження встановити неможливо, оскільки позивачем не надано відповідну довіреність ПАТ «Банк Михайлівський», якою банк уповноважує цю особу укладати від його імені кредитні правочини та/або вчиняти інші дії. Позивач у позові та додатках до нього не пояснює, яким чином ПАТ «Банк Михайлівський» прийняло (акцептувало) пропозицію (оферту) відповідача укласти кредитний договір №200383205 від 17.11.2015. Також відсутні докази такого прийняття (акцепта) зі сторони ПАТ «Банк Михайлівський». Позивачем не надано докази надання (перерахування) ПАТ «Банк Михайлівський» відповідачу коштів на виконання заяви (оферти) №200383205 від 17.11.2015; будь-якої відповіді ПАТ «Банк Михайлівський» про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти). Твердження позивача, що кредитний договір №200383205 від 17.11.2015 був укладений та є чинним, не відповідає дійсності. Позивачем не надано жодного доказу щодо отримання відповідачем коштів у кредит на виконання кредитного договору. Разом із позовом позивачем надано виписки від 05.08.2025 за період з 23.05.2016 до 27.07.2020. При цьому позивач не надає пояснень, яке відношення дані особові рахунки мають до кредитного договору №200383205 від 17.11.2015, в тому числі, але не виключно, які кошти на них обліковуються; як на підставі цих рахунків та виписок можна встановити розмір заборгованості за кредитним договором №200383205 від 17.11.2015. Позивач не надає пояснень, чому кредитний договір №200383205 був нібито «укладений» 17.11.2015, а виписки надані за період лише після 23.05.2016. Надані позивачем виписки на 519 сторінках не містять відомостей щодо рахунку НОМЕР_1 , який вказано у кредитному договорі. Позивач не надає жодних доказів формування вказаних виписок саме Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Відсутній запит позивача до Фонду гарантування та відповідь Фонду на такий запит. Також на вказаних виписках відсутній підпис відповідального працівника Фонду гарантування вкладів, печатка та інші достатні та необхідні реквізити. Отже, вказані виписки не можуть бути належним доказом. Разом із позовом позивачем не надано жодного розрахунку заборгованості за кредитним договором з 17.11.2015 (тобто з дати нібито його «укладення») до 23.02.2022. Відповідач не ставить під сумнів факт укладення між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» договору про відступлення прав від 20.07.2020 №7_БМ. Однак позивачем не доведено, що в процедурі цесії було відступлено право вимоги до відповідача на користь позивача. Жодних повідомлень про відступлення права грошової вимоги відповідач не отримував від позивача та/або ПАТ «Банк Михайлівський». Також позивачем не надано доказів, що таке повідомлення було надіслане відповідачу. Єдиний доказ відступлення, що позивач надає разом із позовом, це файл «Витяг з додатку 1.pdf», але відповідача є обґрунтовані сумніви щодо його достовірності. Вказаний реєстр договорів є саме витягом із загального реєстру боржників, сторінки 2-3 цього витягу не містять ніяких підписів та печаток, сторінки 2-3 відрізняються структурою та піддаються модифікації із допомогою комп?ютерно-програмних засобів. Вказаний витяг виготовлений самим позивачем і на ньому відсутні будь-які підписи та печатки. Вважають, що витрати, які поніс/понесе позивач під час розгляду справи, не є співмірними із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Справа не є складною для представника позивача, оскільки, як вбачається із реєстру судових рішень, для представника позивача ця справа є типовою. Тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі».
Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 26.11.2025 задовольнив клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кірюшина А.А. та витребував у Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» оригінали доказів, а саме: заяви (оферти) №200383205 від 17.11.2025; довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 17.11.2015; реєстру відступлених прав вимоги за договором про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 №7_БМ; довіреності ПАТ «Банк Михайлівський», якою товариство (банк) доручило укласти (підписати) від імені ПАТ «Банк Михайлівський» кредитний правочин від 17.11.2015 №200383205 та/або вчинити інші дії. 
Судовий розгляд відкладався з поважних причин.
У судове засідання 25.02.2026 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку.
Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» у позовній заяві просив розгляд справи провести без участі представника позивача. 
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кірюшин А.А. у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи провести за відсутності сторони відповідача.
У частині третій статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 25.02.2026 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом установлено, що 17.11.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №200383205, за умовами якого сума кредиту - 14 883,25 грн, строк кредиту - 1096 днів, з 17.11.2015 до 17.11.2018, розмір процентної ставки за кредитом - 0,0001% річних; щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 3,99% з 1 місяця строку дії кредитного договору та до закінчення строку його дії, сукупна вартість кредиту - 205,78% річних, що підтверджується оригіналом такого договору, наданого на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2025.
На підтвердження погодження умов кредитного договору №200383205 від 17.11.2015 до позову долучено підписані власноручним підписом ОСОБА_1 копію довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту (оригінал такої довідки також надано на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2025), копію анкети №1994609 від 17.11.2015 та копію графіку платежів до кредитного договору №200383205 від 17.11.2015.
На підтвердження позовних вимог до позову також долучено виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 з 23.05.2016 до 27.07.2020.
20.07.2020 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у додатку №1 цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку №1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором; новий кредитор в день настання відкладальної обставини відповідно до п. 16-1 цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у додатку №1 до цього договору, право вимагати сплати неустойки, пеней, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 ЦК України (індекс інфляції, 3,0 % річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами тощо; розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку №1 до цього договору, права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржника, що надане банку відповідно до умов основних договорів.
На виконання вимог п. 4 договору про відступлення прав вимоги №7_БМ від 20.07.2020 ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило на користь ПАТ «Банк Михайлівський» ціну договору на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону) №UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020, переможцем яких стало ТОВ «Діджи Фінанс», у розмірі 5 307 308,39 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції №25 від 09.07.2020.
Із витягу з додатку №1 до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 убачається, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №200383205 від 17.11.2015 в сумі 35 677,61 грн, з яких: 12 383,11 грн - заборгованість за кредитом; 23 294,50 грн - заборгованість за процентами.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 01.07.2021 (справа №910/11298/16) ухвалив:«Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі № 910/11298/16 - задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі № 910/11298/16 скасувати в частині немайнових вимог, з ухваленням нового рішення про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» у цій частині. Застосувати наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 №1905, а саме: зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 №1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 №1 і №2. Визнати відсутніми у Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 №1905, реєстрах прав вимог від 19.05.2016 №1 та від 20.05.2016 №2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20.05.2016 №1 і №2 до зазначеного договору факторингу. Визнати недійсним договір факторингу від 20.05.2016 №1, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор». Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 №1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 №1 і №2. Визнати відсутніми у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 №1905, реєстрах прав вимог до нього від 19.05.2016 №1 та від 20.05.2016 №2, актах прийому-передачі від 20.05.2016 до зазначеного договору факторингу №1 і №2, та в договорі факторингу від 20.05.2016 №1 та додатках до нього», що підтверджується копією такої постанови.
Згідно з копією постанови про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_3 від 29.12.2022, виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/11298/16 від 12.07.2021, виданого Господарським судом міста Києва про зобов`язання ТОВ «ФК «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський», згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2, закінчено у зв`язку виконання вимог виконавчого документа приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А., в повному обсязі.
Відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 від 17.01.2023, винесеної приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М., виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/11298/16 від 12 липня 2021 року, виданого Господарським судом міста Києва про зобов`язання ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський», згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2, закінчено відповідно до заяви стягувача за вхідним №23 від 17 січня 2023 року, в якій зазначено, що станом на 23 грудня 2022 року боржником фактично у повному обсязі виконано умови виконавчого документа.
Відповідно до частин першої-другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України , позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 (справа № 2-383/2010) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Аналіз указаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.
Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 (справа № 906/1174/18) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 (справа № 910/12525/20) зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
20.07.2020 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги.
Із витягу з додатку №1 до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 убачається, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №200383205 від 17.11.2015 в сумі 35 677,61 грн, з яких: 12 383,11 грн - заборгованість за кредитом; 23 294,50 грн - заборгованість за процентами.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 01.07.2021 (справа №910/11298/16) застосував наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 №1905, а саме: зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 №1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 №1 і №2; визнав відсутніми у Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 №1905, реєстрах прав вимог від 19.05.2016 №1 та від 20.05.2016 №2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20.05.2016 №1 і №2 до зазначеного договору факторингу; визнав недійсним договір факторингу від 20.05.2016 №1, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор»; зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 №1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 №1 і №2; визнав відсутніми у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 №1905, реєстрах прав вимог до нього від 19.05.2016 №1 та від 20.05.2016 №2, актах прийому-передачі від 20.05.2016 до зазначеного договору факторингу №1 і №2, та в договорі факторингу від 20.05.2016 №1 та додатках до нього.
Укладаючи договір про відступлення прав вимоги, сторони обумовили умову, яка полягає у тому, що передача права вимоги здійснюється на підставі реєстру прав вимог, який є невід`ємним додатком №1 до цього договору, у якому зазначено перелік кредитних договорів та боржників за ними.
У постанові Верховного Суду від 29.06.2021 (справа №753/20537/18) відображений правовий висновок, згідно з яким, належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
У матеріалах справи наявний договір №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020; реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток №1); платіжна інструкція №25 від 09.07.2020, яка свідчить про здійснену ТОВ «Діджи Фінанс» оплату на користь ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону) №UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020, переможцем яких стало ТОВ «Діджи Фінанс».
Матеріали справи не містять доказів визнання судом договору №7_БМ від 20.07.2020 недійсним. За таких обставин діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена.
Надані позивачем договір №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020; реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток №1) та платіжна інструкція №25 від 09.07.2020, є самостійними та достатніми доказами заявлених вимог,та є належними й допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Відтак, позивач ТОВ «Діджи Фінанс» набув право вимоги до відповідача ОСОБА_1 на законних підставах і у порядку, визначеному чинним законодавством.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Установлено, що 17.11.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №200383205, за умовами якого сума кредиту - 14 883,25 грн, строк кредиту - 1096 днів, з 17.11.2015 до 17.11.2018, розмір процентної ставки за кредитом - 0,0001% річних; щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 3,99% з 1 місяця строку дії кредитного договору та до закінчення строку його дії, сукупна вартість кредиту - 205,78% річних.
Сторона відповідача ОСОБА_1 , заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, крім іншого, вказує, що «жодним доказом, що наданий позивачем разом із позовною заявою, не доведено надання (перерахування) ПАТ «Банк Михайлівський» відповідачу коштів у кредит за кредитним договором від 17.11.2015 №200383205 та наявність будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем».
Суд погоджується із такими доводами сторони відповідача з огляду на таке. 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір,є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 (справа №200/5647/18) та від 28.10.2020 (справа №760/7792/14-ц).
На підтвердження позовних вимог до позову долучено виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 з 23.05.2016 до 27.07.2020.
Надані Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» виписки сформовані з 23 травня 2016 року, а не з часу укладення договору 17 листопада 2015 року, що перешкоджає суду перевірити факт зарахування коштів у сумі, передбаченій кредитним договором №200383205 від 17.11.2015, 14 883,25 грн.
Крім того, до позовної заяви не долучено доказів, які б свідчили, що вказані у виписках рахунки належать саме відповідачу ОСОБА_1 та відкриті на виконання кредитного договору №200383205 від 17.11.2015. 
За таких обставин надані виписки не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту отримання кредитних коштів ОСОБА_1 за кредитним договором №200383205 від 17.11.2015.
Крім того, ТОВ «Діджи Фінанс» у позовній заяві вказує, що виписки по особовим рахункам надані ФГВФО саме за період з дати запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Михайлівський» (23 травня 2016 року) до 27 липня 2020 року, що були сформованими за даними з Єдиної операційно-інформаційної системи Фонду.
Однак надані виписки не підписані ані уповноваженим представником Фонду гарантування вкладів, ані взагалі будь-якою особою.
Більше того, у матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості, з якого можна установити період утворення заборгованості, чи сплачувались будь-які кошти відповідачем та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі, та на які суми боргу нараховувались відсотки за користування кредитом, на підставі чого суд був би спроможний самостійно визначити розмір заборгованості. 
За відсутності розрахунку заборгованості суд позбавлений можливості установити розмір сплачених позичальником коштів за кредитним договором, а відтак встановити дійсний розмір заборгованості за тілом кредиту, а також, враховуючи строк дії кредитного договору, перевірити правомірність нарахування банком процентів за кредитом, зокрема, період такого нарахування.
До аналогічного висновку щодо необхідності доведення позивачем розміру заборгованості дійшов Верховний Суд у постановах від 27.03.2019 (справа №334/1746/15-ц), від 01.07.2023 (справа №199/7014/20).
Реєстр кредитних договорів до договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 сам по собі не підтверджує, зокрема, яку частину тіла кредиту та відсотків за користування кредитом було сплачено відповідачем, а яка частина кредиту сплачена не була з врахуванням щомісячного платежу у межах строку кредитування.
Позивач не довів належними та допустимими доказами як факту отримання відповідачем ОСОБА_1 суми кредиту, розміру відсотків, так і розміру заборгованості за кредитним договором.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Таким чином, позивач як сторона у справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін.
При цьому сторона позивача не скористалася своїм право на подання до суду відповіді на відзив на позовну заяву та не спростувала викладених у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 доводів. 
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19).
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 (справа №450/1686/17) та від 15.07.2019 (справа №235/499/17) зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Оскільки долучені до позовної заяви докази жодним чином не підтверджують надання коштів відповідачу ОСОБА_1 , отримання і використання таких коштів ОСОБА_1 , утворення заборгованості та її розмір, суд вважає позовні вимоги недоведеними.
За таких обставин позовну заяву ТОВ «Діджи Фінанс» слід залишити без задоволення у зв`язку із недоведеністю.
У прохальній частині позовної заяви міститься вимога представника ТОВ «Діджи Фінанс» про поновлення строку позовної давності для подання позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №200383205 від 17.11.2015.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У матеріалах справи заява про застосування позовної давності відсутня, тому суд не досліджує питання щодо позовної давності.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» слід залишити без задоволення, тому судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору та на правничу допомогу, слід залишити за останнім.
Керуючись статтями 10, 12, 19, 81, 141, 211, 247, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без задоволення за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8.
Відповідач ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Дата складення повного судового рішення - 02.03.2026. 

СУДДЯ