Справа № 277/29/26
П О С Т А Н О В А
іменем України

30 березня 2026 року селище Ємільчине

Суддя Ємільчинського районного суду Житомирської області Т.Г. Корсун, розглянувши адміністративні матеріали, що надійшли з відділення поліції №1 Звягельського районного відділу поліції ГУНП в Житомирській області про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя: АДРЕСА_1 , непрацюючого, 
за ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення
ВСТАНОВИВ:
До Ємільчинського районного суду Житомирської області надійшли матеріали з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №557094 від 02.01.2026 року, зі змісту якого вбачається, що:
- 02.01.2026 в с. Куліші по вул. Мокляківська, близько 10 год 16 хв., водій ОСОБА_1 керував автомобілем Renault Laguna, д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Освідування проводилось у встановленому законодавством порядку зі згоди водія за допомогою алкотестера Драгер, Тест: 843, результат: 1,09 проміле, чим порушив вимоги підпункту «а» п 2.9 Правил дорожнього руху.
Дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності кваліфіковано за ч.1 ст. 130 КУпАП - керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння.
ОСОБА_1 у судовому засіданні свою вину не визнав, вказав, що дійсно перебував у стані алкогольного сп`яніння, однак він не їхав за кермом автомобіля, який стояв на обочині, несправний. Він підійшов до автомобіля, яким керував його товариш, у зв`язку з тим, що автомобіль зламався. Він неодноразово це пояснював поліцейським, однак вони його не слухали. Тому, ОСОБА_1 у протоколі вказав, що пояснення буде надавати в суді.
Вислухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши адміністративні матеріали та подані суду докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст. ст. 279, 280 КУпАП, судовий розгляд справи про адміністративне правопорушення провадиться в межах обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення та у відношенні особи, щодо якої цей протокол був складений.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії серії ЕПР 1 №557094 від 02.01.2026 року вбачається, що 02.01.2026 в с. Куліші по вул. Мокляківська, близько 10 год 16 хв., водій ОСОБА_1 керував автомобілем Renault Laguna, д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Освідування проводилось у встановленому законодавством порядку зі згоди водія за допомогою алкотестера Драгер, Тест: 843, результат: 1,09 проміле, чим порушив вимоги підпункту «а» п 2.9 Правил дорожнього руху.
Виходячи зі складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 130 КУпАП, об`єктивна сторона правопорушення полягає, зокрема, у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння.
Суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є особа, яка керує транспортним засобом, тобто водії транспортних засобів.
Відповідно до п.п. «а» п 2.9 Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За змістом зазначених положень особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності, коли вона керувала транспортним засобом в стані сп`яніння, що визначається лише у встановленому чинним законодавством порядку.
Як слідує із пояснень ОСОБА_1 , наданих у судовому засіданні, коли до нього підійшли працівники патрульної поліції і пред`явили вимогу пройти огляд на стан сп`яніння, автомобіль стояв на узбіччі з відкритим капотом та багажником, він його ремонтував.
Відповідно до п. 1.10 ПДР України водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Відповідно до роз`яснень, що міститься в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 р. №14 під керуванням транспортними засобами слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу, незалежно від того, керує особа транспортними засобами, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли особа, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння, почав рухатись.
Зважаючи на норми чинного законодавства, слід дійти до висновку, що вимога поліцейського щодо проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції може бути адресована тільки особі, яка керує транспортним засобом.
У рішенні №404/4467/16-а від 20 лютого 2019 року Верховний Суд зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.
Таким чином, керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху - для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.
В судовому засіданні було досліджено диск з відеозаписом події, який міститься в матеріалах справи. На диску наявні відеофайли, однак на вказаному відеозаписі відсутній факт руху автомобіля, тобто рух транспортного засобу не зафіксовано, зупинка даного автомобіля працівниками поліції на відеозаписі також не зафіксована, докази того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом на відеозаписах відсутні.
Крім того, відеозапис взагалі не містить підтвердження обставин, зазначених у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення.
Так, на відеозаписі 1, о 10:15 год 02.01.2026 видно, як на узбіччі стоїть автомобіль з відкритим капотом та багажником, водія за кермом немає. ОСОБА_1 ремонтує автомобіль. Поліцейські під`їжджають до автомобіля. 
Запис на відео 2 розпочинається з 10 год 21 хв з пропозиції ОСОБА_1 пройти освідування, триває відеозапис до 10 год 23 хв. . Відео 3 розпочинається з 10 год 48 хв і триває до 10 год 51 хв.
Тобто, відео записані на диску короткими частинами з великим проміжком часу між собою, що унеможливлює встановити послідовність подій.
Отже, перевіривши зібрані у справі докази, з урахуванням неінформативності відеозапису суд позбавлений можливості самостійно надати оцінку відомостям в частині доведеності чи недоведеності обставин, відображених у протоколі.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, зокрема, застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
У п.п. 1 п. 2 Розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка була затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 18.12.2018 № 1026 передбачено, що застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення.
Згідно з п. 5 розділу ІІ Інструкції, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення. У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.
В ході дослідження відеодиску, який долучений до протоколу про адміністративне правопорушення, суд зазначає, що запис не є повним, безперервним, запис надано короткими частинами, що унеможливлює у повному обсязі встановити усі обставини справи в хронологічній послідовності, вказані у протоколі про адміністративне правопорушення.
Крім іншого, матеріали справи не містять саме відеозапису, як того вимагає чинне законодавство, на підтвердження факту перебування ОСОБА_1 за кермом автомобіля, руху самого автомобіля та його зупинки працівниками поліції, що безпосередньо ставиться у провину останньому. 
Оскільки факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення відеозаписом не зафіксований, вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не підтверджується жодним доказом, окрім протоколу про адміністративне правопорушення.
З огляду на відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом 02.01.2026, суддя приходить до висновку, що ОСОБА_1 не можна вважати суб`єктом відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.
Відповідно до положень ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Таким чином, факт керування ОСОБА_1 автомобілем у час, зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення (02.01.2026 10:16 год), не доведений, належні докази в матеріалах справи відсутні та не здобуті судом в ході розгляду справи, зокрема і під час перегляду відеозапису, який додано до протоколу про адміністративне правопорушення.
При цьому сам по собі протокол не може бути беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з огляду на наступне.
За своїм призначенням адміністративний протокол є процесуальним документом, який з припущенням свідчить про вчинення особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, проступку. Правильність та точність складання адміністративного протоколу впливає на набування ним доказової сили, однак, виходячи з приписів статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, наявність протоколу не є достатньою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Слід зазначити, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом у даній справі, у розумінні статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним та беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, а обставини викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумнівів у суду.
Отже, протокол про адміністративне правопорушення складений відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не може бути підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки обставини, викладені у протоколі, не підтверджуються сукупністю доказів, тому, протокол не відповідає вимозі його достовірності.
Суддя приходить до висновку, що надані матеріали адміністративної справи є суперечливими, не відповідають критеріям достовірності та належності, таким чином відсутні докази, які можуть свідчити «поза розумним сумнівом» про винуватість ОСОБА_1 у порушенні ним п. 2.9 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1ст. 130 КУпАП.
Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь згідно ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини.
Приймаючи дане рішення, суддя керується принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого також сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Дослідивши матеріали справи, зокрема і відеозапис до протоколу, переглянутий в судовому засіданні, суддя дійшов висновку, що провадження по справі відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю, оскільки обставини, зазначені у протоколі про вчинення адміністративного порушення, не відповідають обставинам, зафіксованим на відеозаписі, доданому до протоколу, а також не підтверджуються сукупністю наданих доказів, тобто притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами, тоді як в даному випадку протокол не відповідає вимозі його достатності, що є підставою для закриття справи.
Таким чином, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1ст. 130 КУпАП.
Згідно п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Керуючись ст.ст. 247, 283, 284 КУпАП, -
П О С Т А Н О В И В:
Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1  за ч.1 ст.130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів до Житомирського апеляційного суду через Ємільчинський районний суд Житомирської області.

Повний текст постанови складений 02 квітня 2026 року

  Суддя		Т.  Г.  Корсун