Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

20.03.2026 р. справа №520/2411/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі за текстом - Відповідач №1, РТЦКтаСП, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі за текстом - відповідач №2, ОТЦКтаСП), Комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі за текстом - Відповідач №3, Комісія) 	
про	визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,	
встановив:
Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання дій комісії протиправним та скасування Рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки № 7 від 04.02.2026 відповідно до заяви від 30.01.2026; 2) зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 та комісію повторно розглянути заяву про надання відстрочки ОСОБА_1 від 30.01.2026 та прийняти законне рішення та відповісти згідно постанови КМУ №560 від 16 травня 2024 р.; 3) визначити рішенням суду наявність права на відстрочку ОСОБА_1 згідно із вимогами ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; 4) стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_4 та комісії на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч гривень 00 коп.); 5) заборонити ІНФОРМАЦІЯ_5 буді які дії пов`язані з мобілізацією ОСОБА_1 до вирішення даного питання по суті.
Узагальнено наведені заявником підстави позову можуть бути сформульовані як достатність поданих документів для прийняття рішення про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією на підставі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв”язку із здійсненням догляду за неповнолітніми дітьми.
Відповідач №1, ІНФОРМАЦІЯ_6 , із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що на момент розгляду справи відсутній предмет спору - право позивача на відстрочку від призову під час мобілізації було повністю реалізоване у добровільному порядку шляхом прийняття рішення Комісією при ІНФОРМАЦІЯ_7 , оформленого протоколом від 17.02.2026, яким надано відстрочку на законних підставах, у зв`язку з чим відсутня необхідність у судовому захисті. При цьому первинна відмова не є протиправною, оскільки була зумовлена об`єктивною необхідністю перевірки поданих документів та наявністю суперечностей у них, що виключало можливість прийняття позитивного рішення без їх усунення та відповідало вимогам законодавства і принципу законності. Крім того, вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними, оскільки позивач не надав належних доказів її наявності, обсягу та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача, а самі дії суб`єкта владних повноважень були правомірними, своєчасними та спрямованими на дотримання прав позивача, що в сукупності виключає підстави для задоволення позову.
Окрім того у відзиві було заявлено клопотання про закриття провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, розглядаючи яке суд зазначає, що згідно з п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
Як убачається з матеріалів справи, позивачу дійсно було надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації за результатами розгляду його звернення від 12.02.2026, однак предметом оскарження у даній справі є рішення Комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлене протоколом від 04.02.2026 №7, яким відмовлено у наданні відстрочки за попереднім зверненням позивача від 30.01.2026.
При цьому саме це рішення не було скасоване чи змінене відповідачем у встановленому порядку, а отже допущене порушення прав позивача не було виправлено суб`єктом владних повноважень у розумінні наведених норм процесуального закону. Сам по собі факт прийняття у подальшому іншого рішення за новим зверненням позивача не свідчить про усунення протиправності раніше прийнятого рішення, яке є самостійним предметом судового контролю.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що спірні правовідносини припинились, а права позивача повністю відновлені без необхідності надання судової оцінки правомірності оскарженого рішення, у зв`язку з чим підстави для закриття провадження у справі відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС України відсутні.
Відповідач №2, ІНФОРМАЦІЯ_8 був належно та завчасно сповіщений про розгляд справи, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.
Відповідач №3, Комісія з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 був належно та завчасно сповіщений про розгляд справи, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.
Матеріали позову були отримані судом – 05.02.2026р.
Рішення про відкриття провадження у справі було прийнято – 12.02.2026р. 
Відзив на позов від Відповідача №1 був отриманий судом – 18.02.2026р.
Відповідь на відзив на позов була отримана судом – 19.02.2026р.
Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.
Тому суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Згідно з п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
У розумінні ч.7 ст.1 та ч.8 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", п.1 та п.3 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (затверджене постановою КМУ від 23.02.2022р. №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, при цьому районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є структурними підрозділами обласних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з п.57 Порядку №560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.05.2024р. №1115 при районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки м.Харкова та Харківської області були утворені комісії з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Наказом начальника Харківської районної військової адміністрації Харківської області від 27.05.2024р. №5 було визначено склад працівників державних органів, котрі не входять до структури Міністерства оборони України для включення до комісій з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки м.Харкова та Харківської області.
Згідно з п.60 Порядку №560 Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.
У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
З наведеного слідує, що районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки як орган військового управління – структурний підрозділ обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки і Комісія при районному центрі комплектування та соціальної підтримки з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період як колегіальний державний орган є окремими, самостійними та незалежними один від одного суб”єктами владних повноважень.
Суд відзначає, що аналогічна ситуація має місце і у випадку функціонування військово-лікарських комісій, котрі згідно з п.2.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (затверджене наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008р. №402, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008р. за №1109/15800; далі за текстом – Положення №402) є державними колегіальними органами – органами військово-лікарської експертизи.
З наведеного слідує, що територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Комісія при районному центрі комплектування та соціальної підтримки з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, Військово-лікарська комісія при районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки мають кожен власну виключну управлінську компетенцію, вручання до сфери реалізації якої з боку територіального органу комплектування та соціальної підтримки унеможливлено приписами ч.2 ст.19 Конституції України.
З наведеного слідує, що Комісія при районному центрі комплектування та соціальної підтримки з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період (аналогічно до Військово-лікарської комісії при районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки) є окремим самостійним та незалежним державним колегіальним органом із власною виключною управлінською компетенцією, вручання до сфери реалізації якої з боку територіального органу комплектування та соціальної підтримки унеможливлено приписами ч.2 ст.19 Конституції України.
На підставі приєднаних до справи копій документів судом з”ясовано, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_9 ; належить до громадянства України; знаходиться на обліку у якості військовозобов”язаного в установі Відповідача №1; має трьох дітей: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_10 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_10 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_11 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.12.2020р. по справі №638/14718/20 було розірвано шлюб, зареєстрований 14.07.2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Харківській області, між ОСОБА_1 , 1974 року народження, та ОСОБА_5 , 1932 року народження, актовий запис №2132.
За викладеними у позові твердженнями, з початком збройної агресії рф проти України заявник разом із своєю матір`ю відправив усіх дітей до Німеччини. ІНФОРМАЦІЯ_12 мати померла та до Німеччини приїхала ОСОБА_5 для догляду за дітьми. З початку повномасштабного вторгнення рф на територію України заявник був призваний до лав Збройних Сил України та 05.03.2024 звільнився у запас за п. "г" ч.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).
Згідно з довідкою від 20.06.2025р. №1114 ІНФОРМАЦІЯ_13 та витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів заявнику були надані відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період з 20.06.2025р. по 07.08.2025р., з 10.10.2025р. по 05.11.2025р., з 11.11.2025р. по 03.02.2026р. на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років).
За викладеними у позові твердженнями, 04.10.2024 двоє неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернулись до України з метою спільного проживання разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 23.01.2025р. у справі №638/19448/24 було припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , на підставі судового наказу №638/7104/23 від 17 липня 2023 року, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова. Після набрання рішенням законної сиди стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , у розмірі 1/4 (однієї чверті) усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50% прожитковою мінімуму для дитини відповідного віку та небільше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідною віку, щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили цим рішенням та до досягнення ОСОБА_4 повноліття.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 17.04.2025р. у справі №638/3371/25 від 17.04.2025 року було стягнуто із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця доживання: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , у розмірі однієї третини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_5 щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 25 лютого 2025 року і до досягнення дітьми повноліття.
Згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників станом на 27.01.2026р. інформація стосовно заявника в реєстрі відсутня.
За твердженнями сторони позивача, 30.01.2026 заявник звернувся із заявою до ЦНАП Шевченківського району м. Харкова для продовження відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та надав усі необхідні документи, які подавав вже для надання відстрочки, тільки витяг з реєстру боржників підтверджуючий відсутність заборгованості по аліментах був іншою датою.
За згаданим зверненням заявника суб”єктом владних повноважень - Комісією при ІНФОРМАЦІЯ_17 з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період була вчинена відмова, оформлена протоколом від 04.02.2026р. №7, оскільки військовозобов`язаним не надано документи, які підтверджують розірвання шлюбу та факт утримання та виховання дітей військовозобов`язаним (письмовий договір між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні або судове рішення про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаними).
Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_18 №11 від 17.02.2026р. та витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів заявнику надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період до 03.05.2026р.
За викладеними стороною позивача твердженнями, 12.02.2026 року він повторно звернувся з заявою про надання відстрочки та 18.02.2026 отримав відповідь №0212090146 про її надання. Отже, вказане у позові рішення комісії у формі протоколу №7 від 04.02.2026 не переглянуто комісією та не відмінено.
Стверджуючи про те, що у спірних правовідносинах суб”єктом владних повноважень – ІНФОРМАЦІЯ_19 було вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за зверненням заявника від 30.01.2026р. заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно з ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Статтею 1 Закону України від 06.12.1991р. №1934-ХІІ "Про Збройні Сили України" передбачено, що Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Як то визначено ст.5 Закону України від 06.12.1991р. №1934-ХІІ "Про Збройні Сили України", особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.
За визначенням ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 3 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" окреслено, що військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.
Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з ч.7 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 в Україні було введено воєнний стан, який з урахуванням Закону України від 22.05.2022р. №2263-ІХ та інших актів права з цього приводу триває і досі.
Указ Президента України від 24.02.2022р. №65/2022 "Про загальну мобілізацію" був затверджений Законом України від 03.03.2022р. №2105-ІХ і з урахуванням Закону України від 22.05.2022р. №2264-ІХ та інших актів права з цього приводу, строк загальної мобілізації наразі не сплинув.
За визначенням ст.1 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зміст мобілізаційної підготовки включає, зокрема, військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів; підготовку та накопичення військово-навчених людських ресурсів призовників, військовозобов`язаних та резервістів для комплектування посад, передбачених штатами воєнного часу.
За змістом ч.5 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до ч.13 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, які призиваються або приймаються на військову службу, а також військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями та іншими спеціальностями в Службі безпеки України під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується відповідно Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік військово-облікових спеціальностей затверджується Міністерством оборони України, а інших спеціальностей в Службі безпеки України - Головою Служби безпеки України.
Отже, проходження військовозобов”язаною особою обов”язкового медичного огляду є невід”ємною складовою військового обов`язку.
Згідно з ч.5 ст.33 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Згаданий вище Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджений постановою КМУ від 30.12.2022р. 1487 (далі за текстом - Порядок №1487).
Відповідно до п.2 Порядку №1487 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до п.3 Порядку №1487 військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування) особовим складом у мирний час та в особливий період.
Заявник у якості відповідача у справі обрав районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
Суд відзначає, що у розумінні п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (затверджено постановою КМУ від 23.02.2022р. №154; далі за текстом - Положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Пунктом 7 Положення №154 визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
Суд зауважує, що ані з норм Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", ані з норм Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ані з норм Положення №154 не слідує, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки безпосередньо приймають рішення з питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а усі члени Комісії при районному центрі комплектування та соціальної підтримки з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період як державного колегіального органу є штатними працівниками/співробітниками територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи безпосередньо проводять медичні огляди, наділені законом будь-якими важелями чи механізмами впливу або примусу відносно військово-лікарських комісій, а усі члени військово-лікарських комісій як державного колегіального органу є штатними працівниками/співробітниками територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Розглядаючи справу суд зазначає, що згідно з п.2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (затверджений постановою КМУ від 30.12.2022р. №1487; далі за текстом - Порядок №1487) військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Отже метою військового обліку є, зокрема, підтримання актуального стану відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Як то указано у п.20 Порядку №1487, військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів. Військово-обліковими документами є: для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці; для військовозобов`язаних - військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного; для резервістів - військовий квиток.
Підпунктом 7 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (які є Додатком №2 до Порядку №1487) визначено, що військовозобов`язані громадяни України повинні особисто в семиденний строк з дня прибуття до нового місця проживання прибувати із паспортом громадянина України і військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки, закордонної дипломатичної установи України), який організовує та веде військовий облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, для взяття на військовий облік.
Підпунктом 8 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (які є Додатком №2 до Порядку №1487) визначено, що військовозобов`язані громадяни України повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України “Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів”, а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
При цьому, згідно з ч.1 ст.7 Закону України від 16.03.2017р. №1951-VIII "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать: 1) прізвище, відомості про зміну прізвища; 2) власне ім`я (усі власні імена), відомості про зміну власного імені; 3) по батькові (за наявності); 4) дата народження; 5) місце народження; 6) стать; 7) місце проживання та місце перебування; 7-1) номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти; 8) відомості про батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників та інших представників, а також дітей (прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження) - за згодою призовника, військовозобов`язаного, резервіста; 8-1) відомості про сімейний стан особи та членів її сім`ї (прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), а також дітей); 9) реквізити паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон (серія, номер, дата видачі, орган, що видав, строк дії); 9-1) відомості про громадянство (зміну громадянства); 10) відомості про смерть особи або оголошення особи померлою чи визнання її безвісно відсутньою; 11) відомості щодо обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною (поновлення дієздатності); 12) відомості про зайнятість (код ЄДРПОУ та місцезнаходження підприємства, установи, організації, місце роботи, посада, стаж роботи); 13) реєстраційний номер облікової картки платника податків; 14) відцифрований образ обличчя особи; 15) відомості про дату виїзду за межі України та дату повернення на територію України; 15-1) відомості про переміщення особи на тимчасово окуповану територію України (дата та напрямок); 16) відомості про освіту та спеціальність; 16-1) відомості про форму навчання здобувачів позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої та післядипломної освіти; 16-2) відомості про досвід роботи за спеціальністю; 17) відомості про встановлення, зміну групи інвалідності; 17-1) відомості про результати медичних оглядів, що проводяться з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку; 18) відомості про притягнення до кримінальної відповідальності (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення); 19) відомості про притягнення до кримінальної відповідальності на підставі обвинувального вироку суду, що набрав законної сили; 20) відомості про наявність (відсутність) судимості; 21) унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; 22) відомості про статус ветерана війни; 23) відомості про володіння іноземними мовами; 24) відомості про дозвіл на зберігання та носіння зброї; 25) відомості про проходження програм підвищення кваліфікації, перепідготовки; 26) відомості про документи, оформлені для виїзду за кордон на постійне проживання, або залишення на постійне проживання за кордоном, або повернення в Україну; 27) реквізити посвідчення водія (серія, номер, дата видачі, орган, що видав, строк дії, категорія); 28) реквізити посвідчення тракториста-машиніста (серія, номер, дата видачі, орган, що видав, категорія); 29) реквізити кваліфікаційного посвідчення члена палубної команди судна внутрішнього плавання, іншого кваліфікаційного документа, яким підтверджуються професійні компетентності для безпечної експлуатації судна внутрішнього плавання, міжнародного посвідчення на право управління прогулянковим судном, посвідчення судноводія малого судна/водного мотоцикла, іншого документа, що надає право на управління прогулянковим судном, малим судном, водним мотоциклом (серія, номер, дата видачі, орган, що видав, строк дії, кваліфікація); 30) реквізити свідоцтва пілота повітряного судна (серія, номер, дата видачі, орган, що видав, строк дії, категорія); 31) відомості про особу, зниклу безвісти за особливих обставин; 32) відомості про внутрішньо переміщену особу; 33) відомості про наявність права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Підпунктом 10 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (які є Додатком №2 до Порядку №1487) визначено, що військовозобов`язані громадяни України повинні звіряти не рідше одного разу на п`ять років власні персональні дані з обліковими даними районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки.
За правилами ч.11 ст.38 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.
Відтак, подання громадянином України – військовозобов`язаним до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки разом із матеріалами власного письмового звернення будь-яких відомостей, котрі призводять до зміни даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів в обов”язковому порядку вимагає особистого прибуття громадянина до відповідного органу військового управління.
Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд доходить до переконання про те, що положення ч.11 ст.38 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" у кореспонденції з положеннями ст.7 Закону України від 16.03.2017р. №1951-VIII "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" об”єктивно не здатні призвести до виникнення у учасника суспільних відносин розумних очікувань чи обгрунтованих сподівань на виконання військового обов`язку в частині дотримання правил військового обліку у будь-який інший спосіб, у тому числі і шляхом направлення документів до органу військового управління через установи поштового зв”язку чи засоби телекомунікаційного зв”язку (за винятком спеціально обумовлених застережень).
Розв”язуючи спір по суті, суд зазначає, що згідно з п.3 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Також вирішуючи спір, суд зважає, що процедура реалізації положень п.3 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" деталізована приписами п.58 Порядку №560. 
Відповідно до пункту 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з пунктом 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Відповідно до пункту 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади. На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення. У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку. До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
У додатку №5 Порядку №560 визначено Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, визначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а саме, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці: свідоцтво про народження кожної дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та (або) рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовозобов`язаного (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовозобов`язаного виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності), та один з таких документів: свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше); рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним; рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним; письмовий договір між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні; свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та документи, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (свідоцтво про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька); інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовозобов`язаного за категорією стягнення (характером зобов`язання) “стягнення аліментів” з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання заяви про надання відстрочки.
Як убачається з матеріалів справи, позивач у минулому неодноразово звертався до ІНФОРМАЦІЯ_13 із заявами про надання (продовження) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку з перебуванням на його утриманні дітей віком до 18 років. 
Така відстрочка суб"єктом владних повноважень позивачу вже неодноразово надавалась з одних і тих же самих підстав, що свідчить про визнання суб`єктом владних повноважень наявності у позивача передбачених законом підстав для її отримання. 
При цьому, матеріали справи не містять доказів зміни фактичних обставин, які були покладені в основу прийняття попередніх рішень про надання відстрочки, зокрема щодо складу сім`ї позивача, віку дітей, а також відсутності заборгованості зі сплати аліментів. 
Більше того, судом встановлено, що рішеннями судів у справах №520/15849/25 та №520/23647/25 вже було визнано протиправними та скасовано попередні рішення Комісії про відмову позивачу у наданні відстрочки, оформлені відповідними протоколами, з покладенням на Комісію обов`язку повторно розглянути заяви позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом. 
Незважаючи на викладене, Комісією вчергове було прийнято рішення про відмову у наданні відстрочки за заявою позивача від 30.01.2026, оформлене протоколом від 04.02.2026 №7, з підстав ненадання документів щодо визначення місця проживання дітей та їх утримання. 
У відзиві на позов Відповідач №1 обґрунтовував відмову у наданні відстрочки відсутністю актуальності довідки про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, що (за версією сторони відповідача) є критично важливою умовою для застосування пільги, передбаченої абзацом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої право на відстрочку мають жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Проте, суд наголошує, що: мотив про відсутність актуальної довідки про відсутність заборгованості зі сплати аліментів не був покладений Відповідачем - Комісією в основу оскаржуваного рішення у формі протоколу №7 від 04.02.2026р.; перелік документів, визначений додатком 5 до Порядку №560, не передбачає обов`язковості подання виключно судового рішення про визначення місця проживання дітей, а допускає альтернативні способи підтвердження відповідних обставин; наявність судових рішень щодо припинення стягнення аліментів з позивача на користь колишньої дружини - матері дітей та, навпаки, стягнення аліментів на користь заявника з колишньої дружини - матері дітей свідчить про фактичне проживання дітей разом із позивачем, а також про виконання заявником батьківського обов"язку з приводу утримання власних дітей.
Суд зауважує, що згідно з ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Положеннями ст.150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини (ч.1 ст.150); Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я та безпечні умови життя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч.2 ст.150).
У силу спеціального застереження ч.1 ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що національний закон України зобов"язує батька дитини опікуватись фінансовим (майновим) утриманням власної дитини (до досягнення дитиною віку у 18 років) незалежно та безвідносно від факту спільного проживання із такою дитиною.
Згаданий обов"язок батька є безумовним; підлягає скасуванню в екстраординарних випадках, котрі прямо обумовлені у законі (як то до прикладу зроблено законодавцем у положеннях ст.188 Сімейного кодексу України); закон фактично презюмує добросовісне, сумлінне та доброчесне виконання батьком згаданого обов`язку; невиконання цього обов"язку є протиправним діянням, факт якого має бути підтверджений належними, допустимими, достатніми у розумінні ст.ст.73-76 КАС України доказами.
За матеріалами справи, у межах спірних правовідносин відповідач - Комісія на момент вчинення оскарженого управлінського волевиявлення не мав у фізичному розпорядженні доказів про невиконання заявником згаданого обов"язку відносно власних дітей.
За таких обставин суд доходить висновку, що оформлене протоколом від 04.02.2026 №7 про відмову позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації рішення відповідача - комісії не може бути кваліфіковано у якості правомірного, а тому підлягає скасуванню.
Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 30.01.2026 про надання відстрочки та прийняти відповідне рішення, суд зазначає, що після прийняття оскаржуваного рішення у формі протоколу №7 про відмову у наданні відстрочки, відповідачем - Комісією при ІНФОРМАЦІЯ_17 було розглянуто питання щодо надання позивачу відстрочки та прийнято рішення, оформлене протоколом №11 від 17.02.2026, яким позивачу надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. 
Отже, на момент розгляду справи судом право позивача на отримання відстрочки фактично реалізовано, оскільки відповідний суб`єкт владних повноважень вже виконав покладений на нього обов`язок щодо прийняття рішення по суті про надання відстрочки за зверненням від 17.02.2026р. 
За таких обставин, вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 30.01.2026 та прийняти рішення відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 не підлягає задоволенню у зв`язку із відсутністю предмету спору в даній частині станом на час розгляду справи.
Вирішуючи спір за епізодом визначення рішенням суду наявності у позивача права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Суд зазначає, що така позовна вимога за своєю правовою природою не відповідає способам судового захисту, визначеним частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не спрямована на оскарження конкретного рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та не пов`язана із необхідністю їх усунення чи припинення.
Крім того, позивачем ані у мотивувальній, ані у прохальній частині позовної заяви не обґрунтовано, яким саме чином визначення судом наявності у нього права на відстрочку вплине на відновлення його порушених прав чи інтересів у межах спірних правовідносин.
Суд також враховує, що питання надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віднесено законом до компетенції відповідного суб`єкта владних повноважень, який за результатами розгляду заяви та поданих документів приймає відповідне рішення, а суд при здійсненні правосуддя не підміняє собою такий орган.
За таких обставин, заявлена позовна вимога не підлягає задоволенню.
Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей». 
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Згідно із сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартами доказування обставин спору: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Суд відмічає, що у силу ч.4 ст.44, ч.2 ст.78, ч.3 ст.78, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України обов”язок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи – сторони спору.
Окрім того, суд згідно з ч.4 ст.9 КАС України обтяжений законодавцем обов”язком встановити об”єктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи – сторонами спору згаданого вище процесуального обов”язку.
У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024р. у справі №400/1217/23: 1) Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) Посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Суд відзначає, що у межах даної справи між сторонами відсутній спір про будь-які факти об”єктивної дійсності, бо ініційований заявником спір стосується суто питання про право.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту наведеної норми процесуального закону викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів приватної особи/заявника.
Визначаючись з приводу реально вчиненого суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення, суд зазначає, що за загальним правилом з огляду на положення п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України, п.1 ч.2 ст.24, п.2 ч.2 ст.24, ч.3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти - письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти - вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти - ухилення від виконання обов`язку, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти – оформлене офіційним письмовим документом - листом відхилення прохання/звернення приватної особи.
У спірних правовідносинах заявник оскаржує дії Комісії та рішення суб”єкта владних повноважень – райТЦКта СП у формі протоколу про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за зверненням від 30.01.2026р.
Компетентним суб”єктом владних повноважень - Комісією при ІНФОРМАЦІЯ_17 з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у спірних правовідносинах було вчинено управлінське волевиявлення не у формі дій, а у формі відмови, втіленої у протоколі від 04.02.2026р. №7.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб”єкт владних повноважень - Відповідач №1 не вчинив порушення ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк не вчиняв і об”єктивно не міг вчинити оскарженого заявником управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень (у формі відмови у наданні відстрочки від призводу на військову службу під час мобілізації), адже ці повноваження передані чинним національним законом України до відання іншого суб”єкта владних повноважень, а саме: Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_17 з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Тому позов належить залишити без задоволення.
Проте, у зв`язку із тим, що рішення Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_17 з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформлене протоколом від 04.02.2026 №7, прийняте без урахування усіх істотних обставин справи, зокрема за відсутності змін у правовому та фактичному становищі позивача, попри наявність раніше прийнятих рішень про надання йому відстрочки та відповідних судових рішень, якими аналогічні відмови визнавались протиправними, та попри відсутність доказів невиконання заявником обов"язку з утримання власних дітей, то суд вважає за необхідне відповідно до ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України надати захист праву заявника у спосіб, сформульований у резолютивній частині даного судового акту.
Вирішуючи спір в частині вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Частиною 2 ст.23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як то указано у ч.ч. 1 і 2 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167); моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (ч.2 ст.1167).
У відповідності до ч.1 ст.1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Окремо за даним епізодом позову суд зважає, що згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Отже, ч.1 ст.77 КАС України установлено загальне правило доказування сторонами адміністративної справи обставин у спорі.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тож, ч.2 ст.77 КАС України установлено спеціальне правило доказування сторонами адміністративної справи обставин у спорі, котрі можуть бути застосовані виключно до окресленого у цій же нормі випадку оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, оскарження дії субєкта владних повноважень, оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
За такого правового регламентування відсутні правові підстави для беззастережного поширення приписів ч.2 ст.77 КАС України на вимоги приватних осіб про стягнення моральної шкоди, завданої (на думку позивачів) реально вчиненими управлінськими волевиявленнями суб`єкта владних повноважень.
Факт існування моральної шкоди не може бути визнаний доведеним виключно через неподання відповідачем суб`єктом владних повноважень тих об`єктивних даних, на яких може наполягати позивач, позаяк обставини непогіршення стану здоров`я, обставини відсутності дискримінації, обставини відсутності утисків чи переслідувань, обставини відсутності помсти, обставини відсутності неприязних стосунків доводяться саме відсутністю відповідних подій, емоцій та негативних явищ.
Саме такі стандарти доказування є релевантними правовій позиції, сформульованій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, де указано, що: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 17.03.2020р. по справі №815/5826/16: 1) згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору; 2) під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі; 3) п.5 цієї постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору; 4) аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2018 року у справі №826/23650/15.
До матеріалів справи заявником не подано належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів існування прямого та безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між подією вчинення суб`єктом владних повноважень оскарженого управлінського волевиявлення та настанням будь-яких несприятливих наслідків (явищ) власного життєвого чи правового становища (страждання, розлад стосунків з оточуючим людським середовищем, знищення репутації тощо) такого рівня, котрі б досягали межі завдання моральної шкоди.
Відтак, за цим епізодом позов до задоволення не підлягає.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом – Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі “Гарсія Руїз проти Іспанії”, від 22.02.2007р. у справі “Красуля проти Росії”, від 05.05.2011р. у справі “Ільяді проти Росії”, від 28.10.2010р. у справі “Трофимчук проти України”, від 09.12.1994р. у справі “Хіро Балані проти Іспанії”, від 01.07.2003р. у справі “Суомінен проти Фінляндії”, від 07.06.2008р. у справі “Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії”), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з”ясування об”єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів позову окремій детальній оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не має юридичного значення для правильного вирішення спору по суті.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Клопотання ІНФОРМАЦІЯ_13 від 18.02.2026р. про закриття провадження - залишити без задоволення.
Позов - залишити без задоволення.
Вийти за межі позову.
Визнати протиправним та скасувати оформлене протоколом від 04.02.2026р. №7 рішення Комісії з розгляду питань надання військовозобов”язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_17 в частині відмови у наданні ОСОБА_1 за зверненням від 30.01.2026р. відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко