ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 лютого 2026 року 
м.Суми
Справа №585/1229/25 
Провадження № 22-ц/816/1515/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Сидоренко А.П. (суддя-доповідач),
суддів – Замченко А.О., Сізова Д.В.
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Єлісєєва Дмитра Олексійовича на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2025 року, ухвалене в м. Ромни у складі судді Шульги В.О., у справі за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року представник ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» (далі - ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС») звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 .
Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного Договору № 4683816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26 травня 2024 року (далі – Кредитний договір) між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (торгова марка «Credit7») та відповідачкою, вона отримала кредит у розмірі 12000,00 грн. строком на 360 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану ПАТ «БАНК ВОСТОК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування (547,5% річних).
Кредитний договір був укладений в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи Первісного кредитора та підписаний відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.
Відповідачка відповідно до умов Кредитного договору, п. 6.1.16, 6.1.17, 6.1.18 Правил, в особистому кабінеті в ІТС прийняла пропозицію укласти кредитний договір та електронного підпису з одноразовим ідентифікатором 34774, надісланий на номер телефону, що наданий відповідачкою. Кредитні кошти були перераховані відповідачці 26 травня 2024 року на платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану ПАТ «БАНК ВОСТОК».
24 грудня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем укладено Договір факторингу № 24/12/24 від 24 грудня 2024 року, відповідно до умов якого право вимоги за Договором № 4683816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26 травня 2024 року перейшло до позивача.
Внаслідок неналежного виконання відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на дату переходу вимог до позивача, становить 56340,00 грн. та складається з: 12000,00 грн. – заборгованість за кредитом; 38340,00 грн. – заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.4. Кредитного договору за ставкою 1,5 % за кожен день користування кредитом (547,5% річних); 6000,00 грн. – заборгованість за штрафом, яку позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2025 року з урахуванням ухвали суду від 02 грудня 2025 року про виправлення описки, позов ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» задоволено частково. 
Стягнуто з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № 4683816 в розмірі 42660,00 грн, судовий збір у розмірі 1834,24 грн та 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Єлісєєва Д.О., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2025 року в частині задоволення позовних вимог по стягнення відсотків та витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 30660,00 грн та відмовити у стягненні судових витрат на правову допомогу понесених позивачем.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Сума основного боргу (тіла кредиту) становить 12000,00 грн., тоді як нараховані проценти – 38340,00 грн., що майже втроє перевищує суму самого кредиту.
Крім того, доказів належності переказу коштів відповідачці та даних картки, на яку було перераховано кредитні кошти, матеріали справи не містять.
У довідці платіжної установи про проведення переказу вказано унікальний номер транзакції, дату, час переказу та маску платіжної картки (516812ХХХХХХ0648), відсутні будь які персональні ідентифікаційні дані отримувача коштів — зокрема прізвище, ім`я, по батькові або реєстраційний номер облікової картки платника податків (ПІН). Наявність лише маски картки, яка нібито збігається з реквізитами у кредитному договорі, не є достатнім підтвердженням того, що кошти були зараховані саме відповідачці, оскільки ідентифікація особи без ПІБ та ІПН неможлива. Крім того, такий документ не дозволяє перевірити належність картки конкретній особі, а отже не може бути належним та допустимим доказом.
Також зазначає, що надані позивачем «Реєстр боржників» та витяг із нього не можуть вважатися належним доказом набуття права вимоги саме щодо відповідачки. По-перше, зазначені документи не мають ознак офіційного витягу з реєстру - вони оформлені як роздруківки з незрозумілою структурою, що не дає змоги перевірити їх автентичність та зв`язок із відповідним договором факторингу. По-друге, підписи та печатки сторін містяться на окремому аркуші, який не має жодного візуального або змістовного зв`язку з інформацією, що стосується відповідачки, а отже, не підтверджує дійсність або достовірність саме цих даних.
Стосовно витрат на правову допомогу зазначає, що в наданих позивачем документах дійсно наявні підписи сторін лише під загальною сумою вартості юридичних послуг у розмірі 100 000 грн. Однак у витягу, де конкретизується, які саме дії були вчинені виконавцем у межах конкретної справи, зокрема підготовки позовної заяви у справі щодо стягнення заборгованості з відповідачки, жодних підписів сторін немає. Відсутність підписів під тими позиціями, які стосуються безпосередньо цієї справи, унеможливлює підтвердження факту погодження сторонами саме цієї послуги, а також її реального виконання та прийняття замовником. У зв`язку з цим зазначений витяг не може вважатися належним доказом понесених витрат, передбачених ст. 141 ЦПК України.
11 лютого 2026 року від представника ТОВ «ФК «УКГЛОБАЛ-ФІНАНС» надійшли письмові пояснення, в яких просить залишити апеляційну скаргу на рішення суду без задоволення, а рішення – без мін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачкою укладено договір № 4683816 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (далі – Кредитний договір) (а.с.10-19).
Вказаний договір укладено у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію» та містить відомості про підписання позичальником електронним підписом у виді одноразового ідентифікатору (одноразовим паролем) 34744. 
Відповідно до умов Кредитного договору відповідачці надано кредит у розмірі 12000,00 гривень, строком користування 360 днів (п.п. 1.2, 1.3 Кредитного договору).
За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: 
п. 1.4.1 Кредитного договору - стандартна процента ставка становить 1,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору. 
п. 1.4.2 Кредитного договору - знижена процентна ставка становить 1,43% в день та застосовується відповідно до наступних умов:
якщо клієнт до 04 червня 2024 року (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. 
У випадку невиконання Клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для Клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших клієнтів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. 
Порядок та умови надання кредиту визначені розділом 2 укладеного Договору.
Порядок обчислення (нарахування) процентів, порядок їх зміни процентів визначені в розділі 3 укладеного Договору.
Згідно з п. 5.4.1 Кредитного договору, Клієнт зобов`язаний у встановлений Договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування, штрафні санкції (у разі наявності) та інші платежі передбачені договором.
Додатком № 1 до договору № 4683816 від 26 травня 2024 року є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 20-зворот).
Також позивачем надано Паспорт споживчого кредиту з інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, в якому також визначений порядок повернення кредиту помісячно (а.с. 21-23).
Зазначені документи підписані відповідачкою ОСОБА_1 та нею вказана обставина не заперечується.
Підписанням кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена з усіма умовами Правил надання коштів у позику.
Всупереч умов вищевказаного договору, відповідачка не виконала своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів.
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1ст. 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка посилається на те, що позивачем не надано доказів надання їй кредитних коштів в розмірі 12000,00 грн.
Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20.
Водночас відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За вимогами частини другої статті 89 ЦПК України саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як встановлено з матеріалів справи, при укладенні Кредитного договору сторони погодили умови, які регулюють порядок та умови надання кредиту, зокрема за п. 2.1. Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 .
Зазначення в Кредитному договорі номеру електронного платіжного засобу з маскою НОМЕР_2 свідчить про те, що така інформація очевидно може бути надана саме відповідачкою, зважаючи на те, що ця інформація у відповідності з чинним законодавством України становить банківську таємницю та, відповідно, первісний кредитор за будь-яких обставин не міг би отримати ці банківські реквізити не інакше як від відповідачки або за її згодою (стаття 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).
Листом ТОВ «ПЕЙТЕК» від 27 грудня 2024 року підтверджується те, що переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, здійснено шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 , номер якої вказано у Кредитному договорі (а.с. 24).
В свою чергу ТОВ «ПЕЙТЕК» надає послуги з переказу коштів на підставі договору між Товариством та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № НОМЕР_3 від 03 січня 2024 року.
Як вбачається з довідки наданої суду ПАТ «БАНК ВОСТОК» від 14 травня 2025 року на ім`я відповідачки було емітовано платіжну картку № НОМЕР_4 (а.с.87).
Згідно виписки по рахунку приватного клієнта №672620-2025/0514 ОСОБА_1 , наданої ПАТ «БАНК ВОСТОК», їй 26 травня 2024 року на рахунок НОМЕР_5 було зараховано кошти в сумі 12000,00 грн, розмір яких співпадає з розміром кредитних коштів, які надаються позичальнику у відповідності до умов Кредитного договору (а.с. 88).
Належних та допустимих доказів на спростування зазначених доказів стороною відповідача не надано, також як і не надано доказів отримання грошових коштів іншою особою.
З приводу заперечень апелянта про неналежність доказів на підтвердження відступлення прав вимоги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Як вже зазначалось, 24 грудня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем укладено Договір факторингу №24/12/24 (далі -Договір факторингу), відповідно до умов якого Клієнт відступає (передає) Фактору Права вимоги, а Фактор набуває права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту за відступлення Прав вимоги Фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та строки встановлені цим Договором (п. 2.1.).
За п.п. 5.1. Договору факторингу Клієнт зобов`язаний у день підписання цього Договору передати Фактору у формі електронного документа Реєстр боржників за формою, встановленою в Додатку 4 до цього Договору, з додатковою інформацією. 
У Витязі з Реєстру боржників до Договору факторингу №24/12/24 від 24 грудня 2024 року, зафіксовано те, що ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» отримало право вимоги до відповідачки (зазначена під номером 2080) за кредитним договором №4683816 від 26 травня 2024 року на загальну суму 56340 гривень, з яких: 12000 грн заборгованість по основному боргу, 38340 грн заборгованість по відсоткам, відповідно до п.1.4. Кредитного договору за ставкою 1,5%, 6000 грн штрафні санкції (а.с. 44). Зазначений витяг містить реквізити підпису представників ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (Клієнт) та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» (фактор).
Отже, ТОВ «ФК«УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» надано належні та допустимі докази, які підтверджують факт переходу права грошової вимоги від первісного кредитора ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до нього відносно кредитного договору, який був укладений з відповідачкою.
Крім того, частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5.
Стороною відповідачки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин сплати кредитної заборгованості первісному кредитору, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині як на підставу скасування рішення на увагу не заслуговують.
Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність нарахування відсотків нормам діючого законодавства, колегія суддів приходить до такого висновку.
Судом першої інстанції вимоги про стягнення заборгованості по відсотках задоволено частково, в обґрунтування чого зазначено, що оскільки договір № 4683816 укладено 26 травня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» та внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», якими визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, тому положення п.1.4.1 договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,5% з 21 серпня 2024 року є нікчемними в силу положень ч.5 ст.8 та ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за період з 21серпня 2024 року по 24 грудня 2024 року підлягають частковому задоволенню, навівши розрахунок відсотків за період з 26 травня 2024 року по 21 серпня 2024 року – за ставкою 1,5% та за період з 21 серпня 2024 року до 24 грудня 2024 року за ставкою 1% на день.
З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів не може погодитися та вважає, що рішення в частині стягнення заборгованості по відсоткам підлягає зміні.
У відповідності до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Згідно до змісту пункту 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» денною процентною ставкою за договором споживчого кредитування визначаються загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
За частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до таких витрат включаються: доходи кредитодавця у виді процентів, комісії кредитодавця та супутні витрати тощо. Внаслідок чого обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки базується на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі (частина 3 статті 8 цього Закону).
За нормами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року.
Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Передбачений п. 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів із дозволеною ставкою: 120 днів 2,5%, 120 днів 1,5%, поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено у ч. 2 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Тобто вказаними положеннями закону визначено випадки, в яких можливе застосування збільшеної процентної ставки, а саме стосовно договорів, які були укладені до набрання чинності закону та якщо строк дії таких договорів продовжено вже після набрання ним чинності, що і становитиме в такому випадку перехідний період, протягом якого законодавець визначив вищезазначені процентні ставки.
У зазначеній справі кредитний договір укладено 26 травня 2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні (1,5%) є нікчемною в силу положень ч. 5 ст. 8 та ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Тому в період з 26 травня 2024 року по 24 грудня 2024 року кредитодавець мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами та вимагати їх стягнення в розмірі 25560,00 грн (12000,00 грн х 1% х 213 дні), які і підлягають стягненню на користь позивача.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині компенсації витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне. 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження№ 61-8158св22).
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, провадження № 61-9124св20, вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Звертаючись до суду з позовом, представник позивача просив стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем було долучено до позовної заяви:
- завірену копію договору про надання юридичних послуг № 02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року, укладеного між ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» та ФОП ОСОБА_2 , за п. 3.1. якого вартість послуг виконавця становить, зокрема, 10000,00 грн. – складання позовної заяви про стягнення заборгованості з боржника замовника (а.с. 45-46);
- завірену копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Руденка К.В. серії ПТ № 2412 від 23 жовтня 2018 року (а.с. 48);
- завірену копію довіреності, виданої ТОВ «ФК «УКРГОБАЛ-ФІНАНС» адвокату Руденку К.В. (а.с. 47);
- завірену копію акту приймання-передачі наданих послуг № 44 від 03 лютого 2025 року до договору № 02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року, за яким сторони погодили вартість підготовки позовних заяв про стягнення заборгованості з боржників ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» згідно реєстру № 1 від 03 лютого 2025 року становить 100000,00 грн (а.с. 49);
- завірену копію витягу з Реєстру № 1 від 03 лютого 2025 року до акту приймання-передачі наданих послуг № 44 до договору № 02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року, згідно якого сторони погодили вартість за підготовку позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за Договором № 4683816 про надання споживчого кредиту від 26 травня 2024 року та клопотання про витребування доказів в розмірі 10000,00 грн (а.с.50);
- завірену копію платіжного доручення №1989 від 06 лютого 2025 року про сплату витрат на правову допомогу на суму 100000,00 грн (а.с. 51).
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що розмір заявлених позивачем витрат за надання правничої допомоги 10000,00 грн не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності, що узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження№ 61-8158св22).
З врахуванням принципів реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, з огляду на встановлені обставини справи, апеляційний суд погоджується з присудженим судом першої інстанції розміром витрат на правничу допомогу 3000,00 грн, понесених у рамках судового розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині вимог є необґрунтованими.
Враховуючи наведене вище, за встановлених обставин справи рішення суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості за кредитним договором та слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «УКРГЛОБА-ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №4683816 в сумі 37560,00 грн (12000,00 грн тіло кредиту + 25560,00 грн відсотки).
На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат та пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1598,78 грн (2422,40 грн х 66%) та витрат на правничу допомогу в сумі 1980,00 грн (3000,00 грн х 66%).
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Єлісєєва Дмитра Олексійовича задовольнити частково.
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2025 року змінити в частині розміру присудженої до стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором та в частині розподілу між сторонами судових витрат, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а резолютивну частину в такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» суму заборгованості за кредитним договором № 4683816 в розмірі 37560 грн 00 коп., судовий збір у розмірі 1598 грн. 78 коп. та 1980 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.».
В іншій оскаржуваній частині рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий      А.П.Сидоренко

Судді      А.О.Замченко

Д.В.Сізов