Справа № 307/2456/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 березня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д. 
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Барабаш Вікторія Володимирівна, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2025 року, повний текст якого складено 07 березня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Стецюк М.Д., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів
встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів.
У обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що в період з серпня по листопад 2023 року позивачем помилково було перераховано на банківський рахунок відповідача ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у сумі 130 000,00 грн., без зазначення призначення платежу, згідно наступних платіжних інструкцій: P24A1613843886D5889 від 25 серпня 2023 року у сумі 20 000,00 грн; P24A1659666346D9633 від 06 вересня 2023 року у сумі 20 000,00 грн; P24A1722651574D5867 від 20 вересня 2023 року у сумі 20 000,00 грн; P24A1774582220D3922 від 03 жовтня 2023 року у сумі 20 000,00 грн; P24A1818924877D9317 від 14 жовтня 2023 року у сумі 20 000,00 грн; P24A1903155092D4511 від 03 листопада 2023 року у сумі 10 000,00 грн; P24A1939055996D5449 від 12 листопада 2023 року у сумі 20 000,00 грн. 
Помилкові платежі були виявлені за результатом перегляду історії платежів банківської карти позивача. Позивачу відомо, що рахунок отримувача належить ОСОБА_1 
05 березня 2024 року представником позивача, адвокатом Моргуном Д.М., була направлена адвокатська вимога №250 щодо повернення помилково перерахованих коштів. Однак, 13 травня 2024 року лист був повернутий через відсутність адресата за вказаною адресою. Отже, помилково надіслані кошти так і не були повернуті позивачу ОСОБА_2 , що порушує права та законні інтереси позивача. Дане порушення прав позивача не усунуте позасудовим врегулюванням за зверненням в інтересах позивача, внаслідок чого виникла необхідність судового захисту такого порушеного права ОСОБА_2 . 
Зазначають, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено жодних правочинів. Отже, ОСОБА_1 зобов`язаний повернути безпідставно набуті грошові кошти.
Враховуючи вище наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 130 000,00 грн та сплачений судовий збір.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 130 000 грн безпідставно набутих грошових котів.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1300,00 грн сплаченого судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Барабаш В.В., просить скасувати рішення та ухвалу суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що суд першої інстанції формально перелічив, але не надав належну правову оцінку платіжним інструкціям щодо перерахування позивачем грошових коштів та не врахував обставин, які мають значення для справи, а саме те, що: позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час (4 місяці), робив це добровільно та регулярно (щомісяця по декілька платежів), різними сумами (всього було 7 платежів). Вказані обставини виключають можливість перерахунку коштів через помилковість, на яку посилався позивач у своєму позові, а правова позиція позивача, яка базується на тому, що позивачем «помилково було перераховано на банківський рахунок» відповідача грошові кошти та «Помилкові платежі були виявлені за результатами перегляду історії платежів банківської карти Позивача» - являється неспроможною та такою, що суперечить обставинам справи, та доказам, наявним у матеріалах справи, та принципу «розумності».
Адже проведення 7 грошових переказів (протягом 4 місяців) через банківську систему, на різні банківські картки відповідача, на різні значні суми (мінімум 10 тис. грн. по одному переказу, а загалом на 130 тис. грн.) – не може статись внаслідок випадковості чи бути результатом рахункової помилки особи, яка проводила такий платіж, як і не може свідчити про недобросовісність набувача таких коштів. Тобто, поведінка позивача являється непослідовною та суперечливою.
Звертає увагу, що перерахунки коштів здійснювалось не на одну, а на 2 різні платіжні картки відповідача: НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , що в свою чергу додатково свідчить про свідомі, добровільні, цілеспрямовані та послідовні дії позивача по перерахунку особистих коштів відповідачу.
У платіжних інструкціях, що наявні в матеріалах справи, призначення платежу вказано – ”Переказ власних коштів“. Тобто, позивач зазначив у позовній заяві недостовірну інформацію про переказ коштів «…без зазначення призначення платежу…».
Додатково зазначає, що у позовній заяві позивач вказав, що грошові кошти в сумі 130 тис. грн. були перераховані ним помилково. Однак, це не відповідає дійсності. Адже відповідач допомагав позивачу з організацією проведення ремонту в його квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Всі грошові кошти, які були перераховані відповідачу від позивача - були витрачені саме на будівельні матеріали та ремонтні роботи у цій квартирі, тобто в інтересах та на користь самого ж позивача. Жодних доходів чи будь-якої матеріальної вигоди відповідач від цього не отримав. Більше того, відповідач інколи за власні кошти закуповував будівельні матеріали для позивача і надавав квитанції та чеки щодо їх оплати позивачу, і лише потім просив компенсувати ці витрати у позивача. Тому позивач перераховував кошти відповідачу саме частинами.
Суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати кошті, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Буц О.А., просить відмовити в задоволенні такої та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позиція відповідача є мінливою та суперечливою. Відповідачем не доведено наявність правової підстави отримання ним коштів від позивача та що саме між позивачем та відповідачем були наявні правовідносини, а також те що відповідач виступав за домовленістю із позивачем посередником між позивачем та іншою особою та перераховував отримані від позивача кошти відповідній особі, що фактично свідчить про безпідставне збагачення відповідачем за рахунок позивача.
Таким чином судом першої інстанції було ретельно досліджено всі фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що кошти набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном. 
За вказаних обставин, оскільки відповідачем до цього часу не повернуті безпідставно отримані ним грошові кошти позивача, та не надано суду доказів перерахування йому цих коштів на відповідній правовій підставі, вимоги в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки за встановлених судом обставин порушуються права позивача, як власника грошових коштів, безпідставно набутих відповідачем.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 через банківську систему АТ КБ «Приватбанк» перерахував грошові кошти без призначення платежу відповідачу ОСОБА_3 , що підтверджується наступними платіжними інструкціями: P24A1613843886D5889 від 25 серпня 2023 року у сумі 20 000,00 грн.; P24A1659666346D9633 від 06 вересня 2023 року у сумі 20 000,00 грн.; P24A1722651574D5867 від 20 вересня 2023 року у сумі 20 000,00 грн.; P24A1774582220D3922 від 03 жовтня 2023 року у сумі 20 000,00 грн.; P24A1818924877D9317 від 14 жовтня 2023 року у сумі 10 000,00 грн.; P24A1903155092D4511 від 03 листопада 2023 року у сумі 10 000,00 грн.; P24A1939055996D5449 від 12 листопада 2023 року у сумі 20 000,00 грн. (а.с.6-12).
Згідно відповіді АТ "Універсал банк" №БТ/7052 від 11 листопада 2024 року, вбачається, що на ім`я відповідача ОСОБА_1 було емітовано платіжні картки НОМЕР_3 та 4441111155057601.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що кошти набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, а тому в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, підлягають стягненню на користь позивача.
Висновок суду першої інстанції зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова ОП КЦС ВС від 19.02.2024 по справі № 567/3/22).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова ВС від 15.03.2023 по справі № 753/8671/21, постанова ОП КЦС ВС від 18.09.2023 у справі № 582/18/21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова ОП КЦС ВС від 5.09.2019 по справі № 638/2304/17).
Відповідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом ( ст. 1215 ЦК України ).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (постанова ВС від 4.08.2021 у справі № 185/446/18 та від 11.01.2023 у справі № 548/741/21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові ВС від 17.04.2024 по справі № 127/12240/22 зазначено, що так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти в розмірі 130 000 грн були перераховані відповідачу помилково.
Колегія суддів вважає, що кошти перераховані позивачем декількома платежами (сім) на рахунок відповідача не є безпідставно набутим майном, оскільки добровільно були сплачені позивачем на дві різні платіжні картки, за відсутності рахункової помилки та недобросовісності з боку набувача.
Факт помилкової сплати коштів чи недобросовісності відповідача не доведено жодним доказом. Факт безпідставного збагачення відповідача за рахунок перерахованих коштів також не доведено.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Відповідач, заперечуючи позовні вимоги зазначив, що він допомагав позивачу з організацією проведення ремонту в його квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Всі грошові кошти, які були перераховані відповідачу від позивача - були витрачені саме на будівельні матеріали та ремонтні роботи у цій квартирі, тобто в інтересах та на користь самого ж позивача. Жодних доходів чи будь-якої матеріальної вигоди відповідач від цього не отримав. Більше того, відповідач інколи за власні кошти закуповував будівельні матеріали для позивача і надавав квитанції та чеки щодо їх оплати позивачу, і лише потім просив компенсувати ці витрати у позивача. Тому позивач перераховував кошти відповідачу саме частинами за наведених обставин.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 на власний розсуд розпорядився своєю власністю (коштами) та перерахував кошти на рахунок відповідача добровільно, що законом не заборонено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з вищевказаних підстав. 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заслуговує на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог апеляційним судом відмовлено, відтак з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 560,00 грн.

Щодо витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (постанова Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18).
У постанові ВС від 10.12.2020 у справі № 922/3812/19 зазначено, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Таким чином, за відсутності у матеріалах справи договору про надання правової допомоги суд позбавлений можливості перевірити методику розрахунку гонорару, вартість години роботи чи певного виду послуги.
У апеляційній скарзі відповідач зазначав, що попередній розрахунок судових витрат, які він планує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 31 630,00 грн /т.2 а. с. 167/. Однак, такі підлягають частковому задоволенню, з урахування співмірності та реальним затраченим часом на підготовку апеляційної скарги та процесуальних документів. 

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Барабаш Вікторія Володимирівна, задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 судові витрати у розмірі 1 560,00 гривень судового збору за подання апеляційної скарги та у розмірі 26 130,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст буде складено 03 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: