ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3602/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Діброви Г.І.
Ярош А.І.,
секретар судового засідання - Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: Овчарук О.О., за довіреністю; 
від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" 
на рішення Господарського суду Одеської області
від 21 жовтня 2025 року (повний текст складено 26.10.2025)
у справі № 916/3602/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал"
про: стягнення 499 765,00 грн,

суддя суду першої інстанції: Петренко Н.Д.
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 18.02.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" про стягнення 499 765 грн., з якої: 215 931,07 - основний борг; 69 504,68 грн. - пеня; 93 268,16 грн. - штраф; 25 477,36 грн. - 3 річних. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати. 
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору про постачання природного газу від 06.01.2021 № 101/ПГ/-1419-П, в частині повного розрахунку за отриманий природній газ у період з лютого 2021 - квітень 2022, у зв`язку з чим, були нараховані штрафні та фінансові санкції за порушення умов договору відповідно до норм чинного законодавства. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 у справі №916/3602/25 (суддя Петренко Н.Д.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" про стягнення 499 765,00 грн. - задовільнено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" заборгованість за період з лютого 2021 року по лютий 2022 року включно в загальній сумі 252 967,48 грн /двісті п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят сім гривень 48 копійок/, з яких: основний борг - 79 095,02 грн; 3% річних - 12 199,52 грн; пеня - 38089,67 грн; штраф - 83 679,64 грн; інфляційні втрати - 39903,63 грн; а також судовий збір в розмірі 3058,56 грн /три тисячі п`ятдесят вісім гривень 56 копійок/. В решті позову - відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що у період з 09.03.2022 по 11.11.2022 Бериславська міська територіальна громада перебувала в окупації, а тому з урахуванням положень ст. 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в позові в частині стягнення заборгованості за період, коли Бериславська міська територіальна громада перебувала в окупації. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 у справі №916/3602/25 скасувати в частині відмови в стягненні 246 797,52 грн., в тому числі основний борг - 136 836,05 грн.; 3% річних - 13 277, 84 грн., пеня - 31 415,01 грн.; штраф - 9 578,52 грн., інфляційні витрати - 55 690,10 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Також скаржник просив стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору. 
Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що Газопостачальна компанія в повному обсязі та належним чином виконало свої зобов`язання щодо поставки природного газу відповідачу, у відповідності до умов Договору.
За твердженням скаржника, під час прийняття оскаржуваного рішення, місцевим господарським судом було фактично застосовані положення Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" в поточній редакції, однак не врахував, що до вказаного закону вносились зміни. Зазначеним законом, станом у період з лютого 2022 - до 20.03.2022 не було визначено тимчасово окупованою територію м.Берислав, Херсонської області, а тому положення Закону до 20.03.2022 не розповсюджують свою дію на відносини між сторонами у даній справі.
Також скаржник вказує на те, що завчасно неможливо було передбачити, чи буде територія, де знаходиться контрагент окуповано після 24.02.2022 та одномоментно припинити постачання природного газу непобутовому споживачу - неможливо.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 14.11.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.11.2025 вирішено питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 у справі №916/3602/25 було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Одеської області матеріалів справи №916/3602/25 до суду апеляційної інстанції.
21.11.2025 матеріали справи №916/3602/25 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.
21.11.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 у справі №916/3602/25, розгляд справи призначено на 18.02.2024 о 12:00 год. Роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, у тому числі із застосуванням власних технічних засобів. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що з 01.10.2022 доступ користувачів до сервісу вiдеоконференцзв`язку буде можливий тільки через Електронний кабiнет Електронного суду (https://cabinet.court.gov.ua), а тому, учасники даної справи повинні заздалегідь зареєструватись в Електронному суді.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" про проведення судового засідання у справі №916/3602/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено. Провести судове засідання у справі №916/3602/25, розгляд якого призначено на 18.02.2026 о 12:00 год. за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon" в приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду в залі судових засідань №1. Надано можливість представнику Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" - Овчарук Олександру Олексійовичу взяти участь у судовому засіданні, розгляд якого призначено на 18.02.2026 о 12:00 год. у справі №916/3602/25, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за зареєстрованою на офіційному веб-порталі судової влади України (https//vkz.court.gov.ua) електронною адресою - ІНФОРМАЦІЯ_1  Роз`яснено представнику "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" - Овчарук Олександру Олексійовичу, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
У судовому засіданні 18.02.2026 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав вимоги апеляційної скарги та просив останню задовольнити, оскаржуване рішення частково скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання 18.02.2026 не з`явився, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання; з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою; матеріалів справи достатньо для її розгляду та прийняття рішення; зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за відсутністю представника відповідача.
У судовому засіданні 18.02.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Апеляційний суд зазначає, що з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану - постійні повітряні тривоги, відключення електропостачання та інші чинники тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, перебування апеляційної колегії у відпустках, принцип незмінності складу суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 у справі №916/3602/25 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, 06.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" (Споживач) було укладено Договір постачання природного газу (рамковий) №101/ПГ-1419-П.
Пунктом 1.1. Договору визначено, що Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ (за кодом згідно УКРЗЕД 2711 21 00 00), видобутий в межах території України, та/або імпортований на територію України, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.
Відповідно до п.1.6 Договору, визначено місцезнаходження точки комерційного обліку - Херсонська обл., м. Берислав, вул. 1 Травня 300.
Оформлення приймання-передачі природного газу відбувається у відповідності до пунктів 2.1 - 2.10 Договору. 
Розділом 2 Договору визначено, що постачання газу Споживачу здійснюється протягом періоду дії цього Договору на підставі підписаних Сторонами додаткових угод до Договору, які є невід`ємними частинами Договору. 
Приймання-передача газу, поставленого Постачальником та прийнятого Споживачем у розрахунковому періоді, оформлюється шляхом підписання та скріплення печаткою (за наявністю) акту приймання-передачі природного газу, в якому зазначається фактичні обсяги спожитого газу та його вартість (2.6 Договору). 
Для складання акту приймання-передачі природного газу за підсумками розрахункового періоду Позивач використовує дані з Інформаційної платформи Оператора ГТС та/або дані, отримані від Відповідача. Формування акту відбувається не раніше 9 числа місяця наступного за розрахунковим періодом (2.7 Договору). 
Для складання акту приймання-передачі природного газу за підсумками розрахункового періоду Постачальник використовує дані з Інформаційної платформи Оператора ГТС та/або дані отримані від споживача. Формування акту відбувається не раніше 9 числа місяця наступного за розрахунковим періодом (пункт 2.8). 
Постачальник направляє Споживачу два примірники підписаного та скріпленого печаткою акту до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом. (пункт 2.9). 
У випадку не повернення Відповідачем підписаного оригіналу акту приймання передачі природного газу, не надання письмового обґрунтованого заперечення проти підписання акту або у разі відмови Відповідача від підписання акту приймання-передачі природного газу до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, такий акт вважається підписаним, а обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим та узгодженим відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС, а вартість поставленого газу розраховується відповідно до умов Договору (2.10 Договору). 
Ціна за 1 тис.куб.м. газу, що постачається Постачальником Споживачу, строк та порядок проведення розрахунку визначається в окремих додаткових угод до даного Договору, які є невід`ємними частинами Договору. (п.3.1)
Відповідно до п.3.5 Договору, остаточний розрахунок за фактично поставлений газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, на підставі акту (актів) приймання-передачі природного газу
За змістом п.4.2.6 Договору, Споживач зобов`язаний відшкодовувати Постачальнику збитки, понесені ним у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням Споживачем своїх зобов`язань перед Постачальником , що покладені на нього чинним нормативно-правовими актами та/або Договором.
Пунктом 6.1 визначено, що при порушенні умов Договору, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.
У разі порушення Споживачем порядку та строків оплати поставленого Постачальником газу/інших платежів, Споживач сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом періоду, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, а у випадку прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків від суми простроченої заборгованості (п.6.2 Договору).
У період з 25.01.2021 - 26.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" (Споживач) були складені та підписані Додаткові угоди за №1-13 до Договору про постачання природного газу (рамковий) №101/ПГ-1419-П від 06.01.2021.
Вказаними додатковими угодами були визначені обсяги постачання природного газу у період з лютого 2021-лютий 2022, визначено ціну постачання природного газу та порядок здійснення оплати за нього.
На виконання договору №101/ПГ-1419-П від 06.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" у період з лютого 2021 - квітень 2022 передав у власність Товариству з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" природний газ на загальну суму 4 748 763,22 грн., що підтверджуються наявними в матеріалах справи Актами приймання-передачі природного газу, а саме:
- Акт № 3623 від 28.02.2021 на суму 6727,63 грн.;
- Акт № 6364 від 31.03.2021 на суму 4840,79 грн.;
- Акт № 8253 від 31.04.2021 на суму 2965,30 грн.;
- Акт № 9915 від 31.05.2021 на суму 1394,71 грн.;
- Акт № 11080 від 30.06.2021 на суму 1458,53 грн.;
- Акт № 1233 від 31.07.2021 на суму 1224,56 грн.;
- Акт № 15539 від 31.10.2021 на суму 557064,02 грн.;
- Акт № 14617 від 30.11.2021 на суму 2 275 392,20 грн.;
- Акт № 31942 від 31.12.2021 на суму 1253071,85 грн.;
- Акт № 2070 від 31.01.2022 на суму 428692,56 грн.;
- Акт № 3694 від 28.02.2022 на суму 79095,02 грн.;
- Акт № 5653 від 31.03.2022 на суму 61976,29 грн.;
- Акт № 7260 від 30.04.2022 на суму 74859,76 грн.;
Також поставлення природного газу Споживачу підтверджується відомостями з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо використання природного газу Споживачем з ЕІС-кодом 56XO000010Q8R400Z (щодо обсягів природного газу, поставленого в лютому, березні та квітні 2022) з ресурсу позивача, у відповідності до п. 2.10 Договору. 
Вказані Акти № 3694 від 28.02.2022 на суму 79095,02 грн.; № 5653 від 31.03.2022 на суму 61976,29 грн.; № 7260 від 30.04.2022 на суму 74859,76 грн. були направлені Споживачу через електрону адресу, систему 1С та не були підписані Споживачем.
Обсяги поставленого відповідачу природного газу також відображені у відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на адвокатський запит представника Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" від 30.09.2022 № 119/07-16037-22.
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальній сумі 499 765 грн., з якої: 215 931,07 - основний борг; 69 504,68 грн. - пеня; 93 268,16 грн. - штраф; 25 477,36 грн. - 3 річних, нараховані у зв`язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Бориславський зерновий термінал" своїх зобов`язань щодо оплати вартості природного газу, поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" у період з лютого 2021 - по лютий 2022 року на виконання укладеного між сторонами договору №101/ПГ-1419-П від 06.01.2021
Відмовляючи частково у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд послався на те, що в межах даної справи позивачем заявлена до стягнення основна заборгованість за зобов`язаннями з лютого місяця 2021 року по лютий 2022, тобто за період, коли Товариство з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" фактично знаходився під тимчасовою окупацією, що є загальновідомим фактом, у зв`язку з чим в силу приписів статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у відповідний період існувала заборона передачі природного газу відповідачу, що виключає можливість стягнення з останнього основного боргу разом з компенсаційними нарахуваннями та штрафними санкціями.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з вищенаведеним висновком Господарського суду Одеської області про частвову відмову задоволенні позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Правові засади функціонування ринку природного газу України регламентовані Законом України "Про ринок природного газу".
За умовами частин першої, третьої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються, зокрема, договором постачання природного газу.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). 
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №101/ПГ-1419-П від 06.01.2021 є договором постачання природного газу, який згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами та, відповідно, виступає підставою для виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
В силу частин першої, другої статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Обсяги поставленого відповідачу у період з лютого місяця 2021 року по квітень 2022 природного газу відображені у листі Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" та в актах приймання-передачі природного газу за відповідні періоди на загальну суму 4 748 763,22 грн, складених на виконання договору №101/ПГ-1419-П від 06.01.2021. 
Однак Акти № 3694 від 28.02.2022 на суму 79095,02 грн.; № 5653 від 31.03.2022 на суму 61976,29 грн.; № 7260 від 30.04.2022 на суму 74859,76 грн. у загальній сумі 215 931,07 грн. - не були підписані зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал".
Зокрема, виходячи з вартості природного газу, вказаного у непідписаних відповідачем актів приймання-передачі, останній повністю не розрахувався за природний газ, поставлений у лютому 2022, березні 2022 та квітні 2022 у зв`язку з чим позивач стверджує про існування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" заборгованості, на яку позивачем були нараховані 3% річних, пеня, штраф та інфляційні нарахування.
Несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є його порушенням у розумінні Цивільного кодексу України, а сам відповідач виступає таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
Колегія суддів також зауважує, що суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
У разі порушення Споживачем порядку та строків оплати поставленого Постачальником газу/інших платежів, Споживач сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом періоду, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, а у випадку прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків від суми простроченої заборгованості (п.6.2 Договору).
Стосовно зобов`язань з оплати вартості природного газу, поставленого на підставі договору №101/ПГ-1419-П. від 06.01.2021 у березні місяці 2022 року, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в межах розгляду справи №908/1162/23 досліджувала питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №1364 від 06.12.2022 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією".
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (№1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №908/1162/23, зокрема, виснувала, що Законом України про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану" №2764-ІХ від 16.11.2022 частину третю статті 1 вказаного Закону №1207-VII було викладено у редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Чинна редакція цієї норми (відповідно до змін, внесених Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" №3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
З 07.05.2022 ні пункт 7 частини першої статті 11, ні пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією", відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до регулювання, запровадженого Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України" №2217-ІХ від 21.04.2022, правовий статус тимчасово окупованої території РФ у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема, і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 07.03.2024 у справі №910/9680/23, про поширення положень статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Відтак об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову у задоволенні позову, зазначила про те, що підставою для такої відмови, враховуючи положення статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", є заборона передачі енергоносіїв відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у відповідному судовому провадженні.
Колегія суддів в силу положень частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховує зазначені вище висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, оскільки правовідносини у даній справі та у справі №908/1162/23 є подібними за змістовим критерієм.
Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, Бериславська міська територіальна громада перебувала в тичасовій окупації з 09.03.2022 по 11.11.2022
Згідно зі статтею 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Отже, позивач не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу відповідачу на тимчасово окуповану територію у березні місяці 2022 року.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" 136 836,05 грн основного боргу за зобов`язанням.
Крім того, беручи до уваги відсутність підстав для стягнення основного боргу за зобов`язання у період окупації Бериславської міської територіальної громади, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних, пені, штрафу, інфляційних втрат нарахованих на суму основного боргу, також не підлягають задоволенню, оскільки можливість задоволення цих вимог безпосередньо залежить від задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за вказаний період з лютого 2021 - лютий 2022.
Посилання апелянта на наявність обов`язків у самого відповідача, як споживача, визначених Законом України "Про ринок природного газу" та Правилами постачання природного газу, щодо самостійного обмеження або припинення споживання природного газу у разі неможливості його подальшого використання апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки, по-перше, відповідні обов`язки відповідача жодним чином не спростовують порушену самим позивачем законодавче встановлену заборону постачання природного газу на тимчасово окуповану територію; по-друге, Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" за допомогою належних та допустимих у розумінні процесуального закону доказів не доведено наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Бериславський зерновий термінал", який, на відміну від позивача, перебував у тимчасовій окупації, можливості обмежити або припинити споживання природного газу.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. 
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає висновок суду першої інстанції про часткову відмову у задоволенні позовних вимоги у цій частині законним та обґрунтованим. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006р. ).
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 у справі №916/3602/25 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги. 
Керуючись ст.129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 у справі №916/3602/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений та підписаний 23.02.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.