КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/316/26
Провадження № 2/947/1226/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.02.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
 
головуючого – судді Калініченко Л.В.
 
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
ОСОБА_1 
до Приватного акціонерного товариства 
«Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 
про відшкодування матеріальної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
Позивачка – ОСОБА_1 30.12.2025 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної шкоди, в якій просить суд стягнути з ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на свою - ОСОБА_1 користь у відшкодування матеріальної шкоди заподіяної у наслідок дорожньо-транспортної пригоди - 98924 (дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот двадцять чотири) гривні 43 копійки, а також судові витрати.
Позивачка в обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є власником транспортного засобу марки Toyota Camry 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 . 
06 січня 2025 року о 20:41 годині сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю автомобіля позивача, під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки BMW 328I, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 . 
Як стверджує позивачка, на момент ДТП, цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу «BMW 328I», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , було застраховано у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № EP-221243886 від 31 травня 2024 року.
Позивач у встановлений законом строк звернулася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. Однак, листом від 30 вересня 2025 року, як вказує позивачка, відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2025 р. у справі № 947/24559/25 провадження щодо ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, а отже, цивільно-правова відповідальність не настала.
Поряд з цим, позивачка вказує, що протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП за наслідками ДТП, що відбулося 06 січня 2025 року о 20:41 годині за участю автомобіля позивача, під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки BMW 328I, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 , було складено лише відносно водія ОСОБА_2 . 
Постановою Київського районного суду міста Одеси від 13 березня 2025 року у справі №947/3577/25, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 02 червня 2025 року: провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтею 124 КУпАП відносно ОСОБА_2 – закрито, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.
Під час розгляду зазначеної справи, Київським районним судом міста Одеси було досліджено матеріали справи про адміністративне правопорушення, зокрема пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ( ОСОБА_2 ), пояснень іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди ( ОСОБА_6 ), відеозаписів обставин на момент дорожньо-транспортної пригоди. 
За результатами дослідження доказів, як зазначає позивачка, суд дійшов висновку, що обставини дорожньо-транспортної пригоди, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 214450, не знайшли свого підтвердження та були спростовані доказами, дослідженими у судовому засіданні. Судом було досліджено відеозапис, на якому зафіксовано обстановку та перебіг подій під час дорожньо-транспортної пригоди, який узгоджується з показаннями ОСОБА_2 та був врахований судом при ухваленні рішення. У рамках розгляду справи №947/3577/25 Київським районним судом міста Одеси, як зазначає позивачка, було встановлено: 1) 06.01.2025 року водій, що керував автомобілем Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Дмитра Донського в сторону вул. Фонтанська дорога, пропустив автомобіль, що рухався позаду нього та здійснював обгін; 2) ОСОБА_2 маючи намір здійснити маневр повороту ліворуч, увімкнув покажчик лівого повороту, прийняв ліве крайнє положення на смузі свого руху, після чого, розпочав поворот ліворуч; 3) в той час, коли ОСОБА_2 увімкнув покажчик лівого повороту, прийняв ліве крайнє положення на смузі свого руху, після чого, розпочав поворот ліворуч – ОСОБА_6 , водій автомобіля BMW д.н.з. НОМЕР_4 , що рухалась позаду, почала здійснювати обгін автомобіля Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_1 , виїжджаючи на зустрічну смугу руху, внаслідок чого відбулось ДТП. 4) встановлено, що ОСОБА_2 не порушив п.10.1 ПДР та не мав можливості уникнути ДТП, оскільки не припускав, що інший водій буде порушувати правила дорожнього руху, а розраховував на те, що інші водії дотримуються ПДР. 
Таким чином, на думку позивача, вказані обставини встановлені постановою Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року у справі № 947/3577/25, свідчать про наявність вини водія ОСОБА_5 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06 січня 2025 року, за наслідком чого у відповідача як страховика винної особи у ДТП виник обов`язок зі сплати страхового відшкодування позивачеві, як власнику пошкодженого транспортного засобу.
Позивачка зазначає, що з метою визначення розміру матеріального збитку заподіяного внаслідок ДТП, вона звернулася до суб`єкта оціночної діяльності – фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , який складено звіт автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу, заподіяного власнику КТЗ №66-07-25 від 03 липня 2025 року, відповідно до якого встановлено, що розмір матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Toyota Camry реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент даного дослідження становить – 98924 гривні 43 копійки. 
Позивачка також посилається на те, що в рамках збору доказів для звернення до суду було отримано відповідь ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» від 04 грудня 2025 року, в якій повідомлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу BMW 328I, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , станом на 06 січня 2025 року була застрахована у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на підставі договору (поліса) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-221243886, за яким страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 160 000,00 гривень. 
У зв`язку з чим, позивачка вважає, що заявлений до відшкодування розмір матеріальної шкоди у сумі 98 924,43 гривень знаходиться в межах страхової суми, передбаченої договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-221243886, та підлягає відшкодуванню ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» у повному обсязі.
Вищевказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом.
Позовну заяву позивачем подано до суду в електронній формі через підсистему «Електронний суд», зареєстровано судом 02.01.2026 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 06.01.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі на 16.02.2026 року о 11:30.
Визначити відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Копію вказаної ухвали суду про відкриття провадження у справі від 06.01.2026 року отримано ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» в електронній формі шляхом доставлення до електронного кабінету 07.01.2026 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документа.
26.01.2026 року до суду через засоби поштового зв`язку надійшов від представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відзив на позовну заяву, скерований 16.01.2026 року.
У відповідності до відзиву на позовну заяву, представник відповідача просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування заперечень проти задоволення позову, представник відповідача посилається на те, що у відповідача відсутній обов`язок виплачувати страхове відшкодування, оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-ІV, обов`язковою умовою для виплати страхового відшкодування є наявність вини Страхувальника, у вчинені ДТП.
Як вказує представник відповідача, до аналогічного висновку приходить ВС/ГКС у постанові від 28.03.2018 у справі № 910/21313/16: «Зважаючи на встановлення судами першої та апеляційної інстанцій на підставі відповідних судових рішень обставин відсутності вини страхувальника за Полісом та наявності вини іншої у особи у ДТП, Суд погоджується з висновком про те, що цивільно- правова відповідальність страхувальника в результаті ДТП не настала, а у позивача відсутній обов`язок зі сплати страхового відшкодування відповідачу».
Однак, як вказує представник відповідача, станом на дату розгляду справи судом, Страхувальник Страховика-Відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності за вчинення ДТП у встановленому законом порядку притягнутий не був. 
Додатково представник відповідача вказує, що закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі ст. 38 КУпАП не свідчить автоматично про наявність вини у вчинені адміністративного правопорушення Страхувальником.
Таким чином, представник відповідача вважає, що вимоги позивача щодо стягнення суми страхового відшкодування є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки страховий випадок не настав.
Станом на 19.02.2026 року до суду від позивача відповідь на відзив на позовну заяву не надходила.
У судове засідання призначене на 19.02.2026 року сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час місце розгляду справи, не з`явились, 16.02.2026 року до суду від представника позивача надійшла до суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у поданому до суду відзиві на позовну заяву також зазначив про розгляд справи за його відсутності, у разі неявки до судового засідання представника Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Судом підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлено.
За наслідком викладеного, приймаючи висловлене волевиявлення учасників справи з розгляду справи за їх відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 06.01.2025 року о 20:41 годині за адресою: м.Одеса, вул.Дмитріївська, 90, сталась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу марки «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_6 , яка як вказує позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_8 ». У даній дорожньо-транспортній пригоді транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
За наслідком вказаної дорожньо-транспортної пригоди, відносно ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 06.01.2025 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 214450, згідно якого ОСОБА_2 в м. Одеса по вул. Дмитріївська (Дмитрія Донського), керуючи транспортним засобом Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , не впевнився в безпечності руху та скоїв зіткнення з транспортним засобом BMW, д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався в попутному напрямку та здійснював обгін. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
За змістом даного протоколу, ОСОБА_2 порушено п. 10.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.
За наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення в межах якої складено вказаний протокол, постановою Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року по справі №947/3577/25 закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 02.06.2025 року по вказаній справі, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 – адвоката Демиденко Вячеслава Анатолійовича - залишено без задоволення. Постанову Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП - залишено без змін.
У відповідності до ч.6 статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, судом встановлено, що вина ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та учасника дорожньо-транспортної пригоди яка мала місце 06.01.2025 року, у скоєнні вказаної пригоди відсутня.
Судом встановлено, що власником транспортного засобу марки «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на час скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди, належав на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 03.02.2024 року.
Згідно зі звітом №66-07-25 автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу, заподіяного власнику КТЗ від 03 липня 2025 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності – фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , розмір матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент даного дослідження становить – 98924 гривні 43 копійки.
За наслідком чого, позивачка як власник транспортного засобу «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого у дорожньо-транспортної пригоди яка мала місце 06.01.2025 року, з метою отримання страхового відшкодування звернулась з заявою до ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», як страховика цивільно-правової відповідальності власника іншого транспортного засобу «BMW», д.н.з. НОМЕР_3 , зазначаючи що водій цього транспортного засобу - ОСОБА_6 винна у вказаній дорожньо-транспортній пригоді.
Однак, листом ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» від 30.09.2025 року за вих. №250001340974-1, відмовлено у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2025 р. у справі № 947/24559/25 провадження щодо ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, а отже, цивільно-правова відповідальність не настала.
Так, суд зазначає, що іншим учасником вказаної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.01.2025 року, є ОСОБА_6 , як водій транспортного засобу марки «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Позивачем до позову не надано доказів щодо складання та розгляду відносно ОСОБА_6 справи про адміністративне правопорушення за наслідком вказаної події.
Разом з тим, у відповідності до вищевказаного листа ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» від 30.09.2025 року за вих. №250001340974-1, останній містить інформацію про те, що станом на час вказаної дорожньо-транспортної пригоди – 06.01.2025 року, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «BMW», д.н.з. НОМЕР_3 , - ОСОБА_4 , було застраховано у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-221243886 від 31.05.2024 року.
ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», у вказаному листі повідомило, що ним як страховиком цивільно-правової відповідальності вказаного транспортного засобу встановлено, що постановою Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2025 року по справі №947/24559/25, провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ст.124 КУпАП закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КпАП України.
Приймаючи вказану інформацію, не подання учасниками справи відповідних доказів, з метою встановлення дійсних обставин справи, за для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду, у відповідності до приписів ч.7 ст. 81 ЦПК України, а також враховуючи що суд у відповідності до положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, судом було перевірено відповідні обставини з приводу наявності ухвалення постанови Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2025 року по справі №947/24559/25.
Так, за наслідком перевірки даних обставин за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень, який перебуває у вільному доступі, судом встановлено, що дійсно 23.09.2025 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено вказану постанові по справі №947/24559/25, якою провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ст.124 КУпАП закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КпАП України.
Вказаною постановою встановлено, що її ухвалено за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення в межах якої складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно якого зафіксовано, що 06.01.2025 року о 20:41 годині, ОСОБА_4 керуючи транспортним засобом BMW д.н.з. НОМЕР_3 за адресою: м.Одеса, вул.Дмитра Донського, 90, перед початком обгону не впевнилась, що водій, який рухався попереду по тій самій смузі, не подав сигнал про намір повороту ліворуч, внаслідок чого відбулось зіткнення з транспортним засобом Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався попереду та подав сигнал про намір повороту, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
Також зазначено судом, що суд, враховує практику Європейського Суду з прав людини ( пункт 137 Рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (заява №21722/11) про те, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігати будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від сусідів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.
Вказана постанова Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2025 року по справі №947/24559/25 набрала законної сили 06.10.2025 та не оскаржувалась сторонами справи.
Як вбачається, постанова Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2025 року по справі №947/24559/25 за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 - водія транспортного засобу «BMW», д.н.з. НОМЕР_3 , та вищевказані постанови судів першої та апеляційної інстанцій по справі №947/3577/25 в яких інформація про водія транспортного засобу «BMW», д.н.з. НОМЕР_3 , зазначена як - ОСОБА_6 , стосуються однієї самої події – дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.01.2025 року, тих самих транспортних засобів, за наслідком чого слід дійти до висновку що інформація про водіїв транспортного засобу «BMW», д.н.з. НОМЕР_3 , як: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , стосуються однієї тієї ж особи, якою було змінено прізвище. Поряд з цим, належних доказів на підтвердження цих обставин до суду не надано, клопотань про їх витребування не заявлялось.
Отже, вина іншого учасника вказаної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.01.2025 року, а саме водія транспортного засобу марки «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_3 , також не є встановленою, приймаючи закриття судом справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КпАП України.
Позивачка як власник транспортного засобу «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого у дорожньо-транспортної пригоди яка мала місце 06.01.2025 року, звертається до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди з ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», як страховика цивільно-правової відповідальності власника іншого транспортного засобу «BMW», д.н.з. НОМЕР_3 , зазначаючи що водій цього транспортного засобу - ОСОБА_6 винна у вказаній дорожньо-транспортній пригоді.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Положеннями частини 1статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).
За приписами частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Зобов`язання щодо відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Так, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).
Тобто, нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (ст. 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. 
Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.
Страхування - правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством; (стаття 1 Закону України «Про страхування» (Закон №1909-IX).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Суд зазначає, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди – 06.01.2025 року, за наслідком якої виникли спірні правовідносини, набув чинності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 21.05.2024 року № 3720-IX.
Поряд з цим, правовідносини між ОСОБА_5 , як іншим учасником дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.01.2025 року, та відповідачем – Страховиком, виникли на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-221243886 від 31.05.2024 року, саме за умовами якого і на підставі укладення якого позивачка звертається до суду з цим позовом.
Суд зазначає, що укладення вказаного полісу №ЕР-221243886 від 31.05.2024 року мало місце під час дії Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-IV (який втратив чинність 01.01.2025 року). 
Пунктом 6 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 21.05.2024 року № 3720-IX передбачено, що договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону. 
Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами).
Отже, приймаючи, що договір страхування на умовах якого позивачка звертається до суду з цим позовом, був укладений в період дії Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-IV, до даних правовідносин підлягають застосування положення цього Закону.
Законом №1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17, які суд в силу ч. 4ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).
Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17, які суд в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до статті 34.1 Закону №1961-IV, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Відповідно до статті 34.2 Закону №1961-IV, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Статтею 35 Закону №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. 
Для настання деліктної відповідальності за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі№ 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18.
У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі№ 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в дорожньо-транспортній пригоді може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».
Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП України, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18).
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В порядку визначеному ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постановах від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19, від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».
Приймаючи вищевикладене в цілому, знайшли своє підтвердження обставини дорожньо-транспортної пригоди 06.01.2025 року за адресою: м.Одеса, вул.Дмитріївська, 90, за участі транспортного засобу «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який на праві власності належав позивачці, та транспортного засобу марки «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 . 
Постановою Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року по справі №947/3577/25, яка залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 02.06.2025 року, закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.
Відносно іншого водія у вказаній дорожньо-транспортній пригоді - ОСОБА_5 , провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, постановою Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2025 року по справі №947/24559/25, - закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КпАП України. Питання щодо її вини в порядку визначеному Кодексом про адміністративні правопорушення України не вирішувалось. В мотивувальній частині вказаної постанови відсутній висновок про встановлення наявності чи відсутності вини ОСОБА_5 у вказаній ДТП.
Позивачем не було надано до суду належних і допустимих доказів того, що саме внаслідок дій ОСОБА_5 , а саме, внаслідок порушення нею ПДР України, сталася відповідна дорожньо-транспортна пригода 06.01.2025 року.
З клопотаннями про проведення судової авто технічної, транспортно-трасологічної експертиз сторона позивача не зверталась.
В матеріалах справи відсутні докази, що свідчили б про наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням ОСОБА_5 , Страховиком якої є відповідач.
Одночасно суд зазначає, що дійсно відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).
У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження №14-27цс21), Велика Палата Верховного Суду, у пунктах 136, 137 указаної постанови зазначила, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.
Отже, аналізуючи вищевикладене, слід дійти до висновку, що боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, тобто за умови настання страхового випадку та наявності вини страхувальника у вчиненні відповідної дорожньо-транспортної пригоди, за наслідком чого страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
Також, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.
Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір (постанова ВС від 5.09.2019 по справі № 234/16272/15-ц).
Отже, з огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, спростовувати, що шкода завдана майну позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 06.01.2025 року повинна безпосередньо - ОСОБА_5 , яка в силу вищевикладених приписів закону, в разі наявності в її діях вини зі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Поряд з цим, позивачем відповідних вимог до ОСОБА_5 не заявлено, як і не залучено до кола відповідачів по справі, як особу, вина якої підлягає встановленню в межах розгляду відповідного спору, та саме на яку у разі не визнання себе винуватою покладено обов`язок спростовувати презумпцію вини заподіювача шкоди.
Одночасно судом враховується, що зі змісту ст. 62 Конституції України вбачається, що особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Вина це обов`язкова ознака суб`єктивної сторони будь-якого адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За наслідком викладеного суд вважає недоведеними вимоги позивача стосовно виникнення у відповідача обов`язку з виплати страхового відшкодування.
Одночасно суд зазначає, що у відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням вище встановлених обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є недоведеними, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню з відповідача не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 44) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23.02.2026 року.

Головуючий       Л. В. Калініченко