справа № 198/26/26 
провадження № 2/0198/150/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Гайдар І.О., за участю секретаря судових засідань Довгопол О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Юріївка Павлоградського району Дніпропетровської області позовну заяву  ОСОБА_1 до Юріївської об`єднаної територіальної громади в особі Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в: 
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Юріївської об`єднаної територіальної громади в особі Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно, зазначивши в обґрунтування позову таке.
27.06.1984 ОСОБА_1 на підставі укладеного між ним та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу № 17 придбав у останньої житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . До органів державної реєстрації прав на нерухоме майно для реєстрації отриманого права власності не звертався.
Наразі, звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно для реєстрації права власності на об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач дізнався, що через відсутність реєстрації права власності в раніше діючих реєстрах на теперішній час здійснити реєстрацію права власності неможливо, тому ОСОБА_1 змушений звернутись до суду та просить визнати за ним право власності на нерухоме майно.
Ухвалою від 26.01.2026 справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд.
Позивач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача Юріївської селищної ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечував.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено, що 27.06.1984 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу будинку, за яким останній придбав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Договір посвідчений секретарем виконкому Юр`ївської селищної Ради народних депутатів Павлоградського району Дніпропетровської області та зареєстрований у відповідному реєстрі за № 17. 
Оскільки вказаний вище правочин укладений та посвідчений у 1984 році, застосуванню до цих відносин підлягають норми чинного на той час законодавства – ЦК УРСР 1963 року та інші нормативні акти.
Згідно зі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, а договір вважався укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
Відповідно до ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язувався передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язувався прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягав нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Законом УРСР «Про державний нотаріат» (стаття 3 в редакції на момент укладення договору купівлі-продажу) передбачалось, що для вчинення нотаріальних дій в Українській РСР організовувались державні нотаріальні контори, нотаріальні дії в яких вчиняли державні нотаріуси. У населених пунктах, де не було державних нотаріальних контор, нотаріальні дії вчиняв, серед інших осіб, і секретар виконавчого комітету, на якого за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів було покладено вчинення нотаріальних дій.
Аналізуючи обставини укладення договору та положення нормативно-правових актів, суд вважає, що матеріали справи не містять відомостей про те, що під час його вчинення не дотримано всіх необхідних вимог, передбачених для такого виду правочинів. 
З огляду на те, що ОСОБА_1 виконав умови договору купівлі-продажу житлового будинку, ним здійснено оплату за придбане майно грошовими коштами, які ОСОБА_2 одержала при підписанні цього договору, що виходить з п. 3 правочину, позивач на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР набув право власності на житловий будинок та правомірно володіє ним.
Станом на дату укладання договору купівлі продажу відповідно до п.п. 1,4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 (втратила чинність 19.01.1996), реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.
Разом з тим, до органів державної реєстрації прав на нерухоме майно для реєстрації отриманого права власності позивач не звертався, про що свідчить довідка КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 24736 від 18.12.2025, зокрема, станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 .
Наразі, звернувшись до державного реєстратора Виконавчого комітету Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області для реєстрації права власності на житловий будинок за вказаною вище адресою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, рішенням № 82682778 від 30.12.2025 позивач отримав відмову у вчиненні реєстраційних дій через те, що відсутня реєстрація права власності в раніше діючих реєстрах. 
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За частинами 2 та 3 статті 3 вказаного Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Одночасно встановлено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одними з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дублікат.
Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії (п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Статтею 24 цього ж Закону визначено, що державний реєстратор відмовляє в державній реєстрації прав, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до ст.ст. 328, 392 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
З огляду на зазначені вище фактичні обставини та положення діючих на момент укладення договору положень нормативно-правових актів, якими було врегульовано порядок набуття та державної реєстрації прав на нерухоме майно, суд доходить висновку, що позивач до 1 січня 2013 року правомірно набув право власності на житловий будинок, але не зареєстрував його у встановленому на той час порядку, тому наразі позбавлений можливості зареєструвати своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з об`єктивних причин.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує клопотання ОСОБА_1 про залишення за ним витрат зі сплати судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 259, 263-265, 273, 355 ЦПК України, суд
у х в а л и в: 
Позов ОСОБА_1 до Юріївської об`єднаної територіальної громади в особі Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою:  АДРЕСА_1 .
Відомості про учасників справи:
- ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );
- Юріївська селищна рада Павлоградського району Дніпропетровської області адреса місцезнаходження: 51300, Дніпропетровська обл., Павлоградський район, с-ще Юріївка, вул. Центральна, 67/1, ЄДРПОУ 41815107).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду в порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено та підписано 17 лютого 2026 року.

Суддя   І.  О.  Гайдар