КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
19 лютого 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/4683/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Маяцької Світлани Михайлівни, в інтересах ОСОБА_1 , 
на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Верещинської І. В.
від 06 листопада 2025 року
у цивільній справі № 760/13301/25 Солом`янського районного суду міста Києва
за заявою ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи - Міністерство оборони України, 
Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 
про встановлення факту, що має юридичне значення,
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення - передано за підсудністю до Звягельського міськрайонного суду Житомирської області для подальшого розгляду. 
В апеляційній скарзі адвокат Маяцька С. М., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Зазначає, що ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з 2015 року проживають в м. Києві. Місцем проживання (перебування) заявника в даному випадку являється місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується належними доказами проживання особи без реєстрації (показання свідків (сусіди), а також документи, що підтверджують фактичне проживання, довідки з місця навчання). 
Вважає, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали неправильно досліджені належні докази проживання особи без реєстрації.
У даному випадку заявник прагне встановити факт проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, встановлення цих фактів необхідне для оформлення своїх соціально-економічних прав, тому при вирішенні питання про територіальну підсудність цієї справи місце проживання заявника є визначальним згідно частини першої статті 316 Цивільного процесуального кодексу України. Крім того, вважає, що дана справа підсудна Солом`янському районному суду міста Києва та підлягає розгляду в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до ст. ст. 293, 315 ЦПК України, оскільки місцезнаходження (юридична адреса) заінтересованих осіб - Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 - АДРЕСА_2 .
Також звертає увагу на те, що у разі передачі даної цивільної справи до Звягельського міськрайонного суду Житомирської області для подальшого розгляду, заінтересовані особи та свідки у справі будуть позбавленні можливості прибути до м. Звягель, з метою прийняття участі у розгляді справи в зв`язку з територіальністю розгляду справи, що в подальшому може призвести до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвалу суду зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду від 06.11.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електрону пошту та до електронного кабінету представника заявника, Міністерства оборони України, на електрону пошту заявника ОСОБА_1 та до електронного суду Військової частини НОМЕР_1 (а.с.187-192 т. 2). 
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Передаючи справу за підсудністю, суд першої інстанції виходив із того, що місце проживання заявника, зареєстроване у встановленому законом порядку, знаходиться у м. Звягель Житомирської області. Встановивши за результатами запиту до демографічного реєстру, що ОСОБА_1 має офіційну реєстрацію за межами м. Києва, суд дійшов висновку про порушення правил територіальної юрисдикції. Суд керувався положеннями частини першої статті 316 ЦПК України, згідно з якими заява про встановлення факту, що має юридичне значення, подається за місцем проживання заявника. При цьому суд інтерпретував термін «місце проживання» виключно як місце, зареєстроване відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Суд зазначив, що належні докази проживання заявниці саме в м. Києві в матеріалах справи відсутні, а попередня ухвала про відкриття провадження була постановлена через помилку в зазначенні по-батькові заявниці. Встановивши невідповідність місця реєстрації заявника територіальній юрисдикції суду, суд застосував пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність направлення справи до Звягельського міськрайонного суду Житомирської області для подальшого розгляду.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно з частиною першою статті 27 та частиною першою статті 28 ЦПК України визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням саме зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання або перебування фізичної особи.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 сформувала обов`язковий правовий висновок, згідно з яким положення ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної підсудності здійснюється виключно з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи. Верховний Суд наголосив, що в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, а фактичне місце проживання фізичної особи, відмінне від зареєстрованого, не має правового значення для цілей визначення підсудності.
Зазначений підхід зумовлений необхідністю дотримання принципу процесуальної визначеності та запобігання зловживанням процесуальними правами, оскільки фактичне місце проживання може змінюватися без офіційного повідомлення державних органів, тоді як реєстрація є єдиним об`єктивним критерієм підсудності. Об`єднана палата КЦС ВС прямо відступила від попередніх висновків Верховного Суду, які допускали визначення підсудності за фактичним місцем проживання на підставі договорів оренди чи довідок, вказавши на їх невідповідність імперативним вимогам процесуального закону.
У даній справі судом першої інстанції встановлено, що заявниця ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у м. Звягель Житомирської області з 2006 року. Наданий апелянтом договір оренди житлового приміщення у м. Києві та довідки про навчання дітей підтверджують лише фактичне перебування особи, проте, відповідно до актуальної практики Верховного Суду, не є належними підставами для зміни територіальної юрисдикції суду.
Колегія суддів зауважує, що поняття «місце проживання», закріплене у матеріальному праві, має значно ширший та гнучкий характер, оскільки спрямоване на захист приватних інтересів особи (укладення договорів, виконання зобов`язань, спадкування тощо). Натомість норми процесуального права мають публічно-правову природу, оскільки вони регулюють порядок здійснення правосуддя державою та встановлюють чіткі межі повноважень конкретного суду.
Принцип «законного суду» (суду, встановленого законом) є фундаментальною складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як вказав Європейський суд з прав людини, фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання цим судом норм, що регулюють його юрисдикцію та підсудність. Якщо суд розглядає справу з порушенням правил територіальної підсудності, він перестає бути «судом, встановленим законом» для цієї конкретної справи, що є безумовною підставою для скасування будь-якого ухваленого ним рішення.
Застосування статті 29 ЦК України для визначення підсудності є помилковим, оскільки ця норма не враховує вимогу процесуальної визначеності. Фактичне проживання особи за договором оренди є суб`єктивною категорією, яка не має публічного підтвердження у державних реєстрах на момент відкриття провадження. Надання переваги «фактичному проживанню» над «зареєстрованим» нівелює імперативні вимоги статей 27, 28 та 316 ЦПК України, які прямо пов`язують компетенцію суду із зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання.
Отже, використання для встановлення компетентного суду фактичної адреси проживання, яка не підкріплена офіційною реєстрацією, матиме наслідком невизначеність при вчиненні процесуальних дій та порушення правил територіальної юрисдикції. 
Оскільки законний суд є інституційним елементом справедливого правосуддя в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання правил підсудності є обов`язковим для суду. 
Суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про передачу справи за місцем реєстрації заявника. Доводи апеляційної скарги про пріоритет фактичного проживання є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень статті 316 ЦПК України у системному зв`язку з нормами статей 27 та 28 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Маяцької Світлани Михайлівни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов