ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 619/2230/25      Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/276/26    Суддя-доповідач: ОСОБА_2 
Категорія: ч.1 ст.263 КК України

О К Р Е М А Д У М К А

01 квітня 2026 року       м. Харків

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 22 липня 2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та йому призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового терміну в 2 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
У відповідності зі ст. 76 КК України, на період іспитового строку покладено на ОСОБА_3 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (командира військової частини); 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації (командира військової частини) про зміну місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (командира військової частини).
Не погоджуючись із зазначеним вироком суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу.
Переглядаючи вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 22 липня 2025 року стосовно ОСОБА_3 в межах доводів та вимог прокурора у кримінальному провадженні, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, неправильного застосування Закону про кримінальну відповідальність, вбачаю їх такими, що не позбавлені фактичних та процесуальних підстав.
Зокрема, суд першої інстанції при призначенні покарання врахував, начебто, відсутність тяжких наслідків від злочину, хоча кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.1 ст.263 КК України не передбачає цих наслідків. Якщо б такі наслідки настали, то орган досудового розслідування має повноваження для додаткової кваліфікації дій за іншою статтею Особливої частини Кримінального кодексу України. За таких обставин, вважаю, що суд безпідставно послався «на відсутність тяжких наслідків», як підставу призначення покарання за ч.1 ст.263 КК України у межах, наближених до мінімального розміру.
Більш того, суд цілком безпідставно, при призначенні обвинуваченому покарання, послався у мотивувальній частині вироку на врахування 2-х обтяжуючих обставин, оскільки за змістом залишається незрозумілим, яким саме чином суд врахував такі обставини. Як обґрунтовано вказує прокурор, суд визнав винним обвинуваченого за двома епізодами корисного збуту протитанкових гранат, гранатомету та набоїв до нього. 
Поза розумним сумнівом, вказані дії об`єктивно мають велику суспільну небезпечність, про що обґрунтовано стверджує прокурор у своїх апеляційних доводах. 
При цьому належить врахувати, що суд першої інстанції залишив поза увагою вказані обставини, що об`єктивно вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного вироку.
Посилання суду першої інстанції на наявність пом`якшуючих обставин в обґрунтування пов`язаних з щирим каяттям та активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення – є сумнівним, оскільки під час апеляційного розгляду ОСОБА_3 повідомив, що більше року таємно зберігав зброю, а лише потім знайшов покупця ОСОБА_4 , якому двічі здійснив продаж зброї та боєприпасів. Після цього його злочинну діяльність було викрито правоохоронними органами.
Під час апеляційного розгляду з пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він проходить військову службу у бойовому підрозділі, але займається логістичною діяльністю. 
При цьому, два епізоди інкримінованого обвинуваченому злочину за ч.1 ст.263 КК України були вчинені ОСОБА_3 під час проходження ним військової служби в лавах Збройних Сил України.
Крім того, враховуючи зміст обґрунтування судом у вироку застосування норм ст.75 КК України – пов`язано судом з врахуванням одних і тих самих обставин, як при призначенні покарання за ч.1 ст.263 КК України, так і при звільненні від його відбування з випробуванням (т.1 арк.120), що поза розумним сумнівом свідчить про безпідставність та неправильність застосування норм ст.75 КК України, про що цілком обґрунтовано стверджує прокурор у своїй апеляційній скарзі.
Враховуючи вищенаведене, вбачаю наявність процесуальних та фактичних підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Суддя Харківського 
апеляційного суду       ОСОБА_5