СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/25933/25
пр. № 2/759/3590/26

23 квітня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Чугай В.М., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами, -

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами у загальному розмірі 60 495 грн 73 коп. Крім того, позивач просив стягнути із відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн 00 коп.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що 24.08.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційної системи товариства було укладено договір № 103291061. Також 02.08.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 у такий же спосіб було укладено договір № 4953122.
За умовами укладених договорів ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося надати ОСОБА_1 на умовах, визначених цими договорами, грошові кошти (фінансовий кредит) у погодженій сумі, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за його використання та комісію за його надання, а також виконати інші зобов`язання, передбачені договорами.
ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитними договорами виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження ОСОБА_1 погоджену суму кредитних коштів. У свою чергу, ОСОБА_1 свої обов`язки з повернення кредиту, сплати комісії за його надання та процентів за його використання належним чином не виконав, що призвело до порушення грошового зобов`язання та виникнення заборгованості.
30.11.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір № 30-11-65, за яким до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021.
26.01.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було також укладено договір № 26-01/2022-83, за яким до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4953122 від 02.08.2021.
10.01.2023 між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір № 10-01/2023, на підставі якого до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшли права вимоги до ОСОБА_1 за кредитними договорами № 103291061 від 24.08.2021, № 4953122 від 02.08.2021.
На момент пред`явлення позовної заяви загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за зазначеними кредитними договорами становить 60 495 грн 73 коп., з яких: 9 050 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 49 995 грн 73 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 450 грн 00 коп. - заборгованість за комісією.
З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» просило стягнути з ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
07.11.2025 відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, пред`явлені з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підлягають залишенню без задоволення. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив наступне: 1) на момент подання позовної заяви сплинув строк позовної давності за пред`явленими вимогами про стягнення заборгованості за кредитними договорами, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову; 2) нарахування процентів у розмірі 49 999 грн 73 коп. при тілі кредиту у розмірі 9 050 грн 00 коп. є незаконним і суперечить принципам розумності, добросовісності та справедливості, а максимальна допустима сума процентів за користування кредитними коштами могла б становити 18 100 грн 00 коп.; 3) позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів переходу права вимоги за кредитними договорами від первісного кредитора до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», зокрема, подані копії витягів з реєстрів боржників, що не засвідчені належним чином і не дають можливості перевірити автентичність, боржник не був повідомлений письмово про зміну кредитора, фактична передача первинних документів між сторонами факторингових договорів не доведена; 4) відповідачем не вчинялися жодні дії, які б свідчили про визнання ним свого грошового зобов`язання та розміру заборгованості, а якщо і вчинялися, то мали технічний характер (наприклад, оплата відсотків при пролонгації). Окрім того, відповідачем висловлено заперечення щодо обґрунтованості та співмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи вищевикладене, відповідач ОСОБА_1 просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову повністю, а у випадку часткового задоволення позовних вимог - обмежити суму стягнення розміром не більше подвійної суми тіла кредиту та залишити судові витрати за стороною позивача.
13.11.2025 ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» подано відповідь на відзив, в якій наведено доводи та міркування щодо заперечень відповідача проти позовних вимог. У відповіді на відзив позивач зазначив про необґрунтованість заперечень та аргументів відповідача і наполягав на повному задоволенні позовних вимог.
13.11.2025 відповідачем ОСОБА_1 подано заперечення проти відповіді на відзив, в яких викладено пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх відхилення. У запереченнях відповідач наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог.
19.11.2025 та 20.11.2025 сторонами справи також подано додаткові письмові пояснення, які за своїм змістом аналогічні раніше поданим ними заявам по суті справи.
Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
У відовідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У відповідності до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові КЦС ВС від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
Щодо договору № 103291061 від 24.08.2021.
Зі змісту анкети-заяви на кредит № 103291061 від 24.08.2021, довідки про ідентифікацію судом встановлено, що 24.08.2021 ОСОБА_1 з використанням засобів інформаційно-комунікаційної системи ТОВ «МІЛОАН» подав заяву на отримання кредиту, заповнивши відповідну анкету, в якій вказав бажану суму кредиту (11 000 грн 00 коп.) та надав власні персональні дані для прийняття товариством рішення щодо можливості надання кредиту.
При заповненні анкети ОСОБА_1 надав дозвіл на перевірку його кредитної історії, здійснення фінансового моніторингу, а також погодився з правилами кредитування.
Після цього ТОВ «МІЛОАН» здійснено перевірку кредитної історії ОСОБА_1 , проведено подвійний скоринг, за результатами чого прийнято рішення про можливість надання ОСОБА_1 кредиту у розмірі 5 000 грн 00 коп. 
За результатами вищезазначених цілеспрямованих, вольових, взаємопов`язаних та добровільних дій 24.08.2023 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційної системи товариства було укладено договір про споживчий кредит № 103291061.
Договір підписаний ОСОБА_1 шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису (V98563), що був направлений товариством на його номер мобільного телефону, вказаний ним в анкеті-заяві на кредит (096-593-15-09). Цей же номер телефону ОСОБА_1 зазначав як особистий у своїх заявах по суті справи. Договір також підписаний електронним підписом уповноваженого представника ТОВ «МІЛОАН».
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 103291061 від 24.08.2021 ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося надати ОСОБА_1 грошові кошти (фінансовий кредит), а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом.
У пунктах 1.1 - 2.3 кредитного договору № 103291061 від 24.08.2021 сторонами було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту - 5 000 грн 00 коп.; мета надання кредиту - споживчі потреби; строк кредитування - 30 днів з 24.08.2021 по 23.09.2021; одноразова комісія за надання кредиту у розмірі 950 грн 00 коп.; фіксована пільгова процентна ставка у розмірі 2,5% в день від фактичного залишку заборгованості, яка застосовується протягом перших 30 днів строку кредитування (первісного періоду) та протягом строку кредитування, що був продовжений на пільгових умовах; фіксована базова процентна ставка у розмірі 5% в день від фактичного залишку заборгованості, яка застосовується після закінчення первісного періоду кредитування або продовженого строку кредитування, що був продовжений на пільгових умовах; спосіб надання кредиту - шляхом переказу на картковий рахунок ОСОБА_1 ; можливість пролонгації строку кредитування на пільгових умовах, для чого ОСОБА_1 має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, а також певну частину розміру заборгованості, а також на базових умовах шляхом продовження використання кредитів коштів після закінчення погодженого строку кредитування, але у такому випадку строк пролонгації не може перевищувати 60 днів, в останньому випадку нарахування процентів протягом продовженого строку кредитування здійснюється за базовою процентною ставкою.
Положення кредитного договору містять інформацію щодо загальної вартості кредиту, витрат за ним, а також розміру реальної річної процентної ставки.
Додатками до кредитного договору є графік платежів за договором та паспорт споживчого кредиту, що містять вичерпну інформацію про специфікацію кредитного продукту, який надається ОСОБА_1 на підставі цього договору. З вказаними додатками ОСОБА_1 був ознайомлений.
Таким чином, судом встановлено, що 24.08.2021 внаслідок укладення кредитного договору № 103291061 від 24.08.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 виникло кредитне зобов`язання на вищезазначених умовах.
Зі змісту квитанції платіжного оператора ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» від 24.08.2021 судом встановлено, що 24.08.2021 ТОВ «МІЛОАН» здійснило переказ грошових коштів у сумі 5 000 грн 00 коп. на картковий рахунок № НОМЕР_1 . Призначенням платежу зазначено « ОСОБА_1 , НОМЕР_2 , Кредитний договір № 103291061 від 24.08.2021».
ОСОБА_1 не висловлював заперечень щодо 1) укладення кредитного договору № 103291061 від 24.08.2021 з ТОВ «МІЛОАН», 2) виникнення на підставі цього кредитного договору кредитного зобов`язання на вищезазначених умовах, 3) належність йому карткового рахунку № НОМЕР_1 , 4) отримання кредитних коштів у сумі 5 000 грн 00 коп., а також не надав достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів на спростування цих обставин.
Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» належним чином виконало своє зобов`язання за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021, надавши у розпорядження ОСОБА_1 погоджену суму кредитних коштів.
Дослідженням розрахунку заборгованості за кредитним договором, сформованим ТОВ «МІЛОАН», судом встановлено, що ОСОБА_1 своє зобов`язання з повернення кредиту, сплати комісії за його надання та процентів за його використання не виконав, що призвело до прострочення грошового зобов`язання та виникнення заборгованості.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
ОСОБА_1 не надано належних, допустимих та достовірних доказів на спростування обставин, які свідчать про повне невиконання ним свого грошового зобов`язання за цим кредитним договором.
Оскільки з матеріалів позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 не здійснював жодних платежів на виконання обов`язків за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021, то судом встановлено факт порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором.
Зі змісту розрахунку заборгованості, сформованого ТОВ «МІЛОАН», вбачається, що внаслідок порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021 виникла заборгованість у загальному розмірі 19 300 грн 00 коп., з яких: 5 000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 13 350 грн 00 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 950 грн 00 коп. - заборгованість за комісією за користування кредитом.
Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц).
Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц).
При перевірці вищезазначеного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021 судом враховано наступні обставини:
- у відповідності до п.п. 1.4, 1.5.2, 2.2.3 кредитного договору ТОВ «МІЛОАН» протягом первісного строку кредитування (30 днів з 24.08.2021 по 23.09.2021) здійснювало нарахування процентів за пільговою процентною ставкою у розмірі 2,5% в день від фактичного залишку заборгованості; відповідно оскільки ОСОБА_1 не здійснював погашення тіла кредиту, то за цей період було нараховано процентів на суму 3 750 грн 00 коп. (5 000 грн * 2,5% * 30 днів);
- у відповідності до п.п. 1.6, 2.3.1.2 кредитного договору оскільки ОСОБА_1 23.09.2021 не повернув кредит та не виконав інші обов`язки за договором, а продовжив користуватися кредитними коштами, то строк кредитування автоматично пролонгувався на 1 день кожного дня продовження використання кредитних коштів, але не більше 60 днів; з урахуванням встановлених обставин у такий спосіб строк кредитування був продовжений на 60 днів, тобто з 24.09.2021 по 22.11.2021;
Протягом продовженого строку кредитування нарахування процентів здійснювалося за базовою процентною ставкою у розмірі 5% в день від фактичного залишку заборгованості; відповідно оскільки ОСОБА_1 не здійснював погашення тіла кредиту, то за цей період ТОВ «МІЛОАН» мало право нарахувати проценти на суму 15 000 грн 00 коп. (5 000 грн * 5% * 60 днів).
Водночас, з 27.10.2021 по 22.11.2021 ТОВ «МІЛОАН» здійснювало нарахування процентів у розмірі 50 грн за кожен день користування кредитом, що дорівнює 1% процентній ставці. Тобто, протягом майже всього періоду автоматично пролонгованого строку кредитування первісний кредитор здійснював нарахування процентів за ставкою, меншою за ті, що були передбачені умовами кредитування. У зв`язку з цим замість 18 750 грн процентів за період з 24.08.2021 по 22.11.2021 ТОВ «МІЛОАН» було нараховано 13 350 грн 00 коп.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на умови кредитування, що були погоджені сторонами, обставини продовження строку кредитування, суд погоджується із вказаним розрахунком заборгованості, вважає такий розрахунок правильним та обґрунтованим. 
Доводи відповідача ОСОБА_1 щодо неправомірності нарахованої суми процентів за користування кредитними коштами, нікчемності положень договору про автоматичну пролонгацію строку кредитування суд вважає безпідставними, оскільки у підтвердження цих доводів відповідач посилається на неіснуючі правові норми (п. 11 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування», хоча в цій нормі взагалі відсутні пункти), а також на нерелевантну судову практику, зокрема: судова справа № 127/20413/18, на яку відповідач посилається як таку, в якій ВС зазначив, що суд має зменшувати розмір процентів і санкцій, якщо вони є неспівмірними із сумою боргу, насправді є справою, в яких слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області розглядалося клопотання про призначення експертизи, а судова справа № 522/12241/20, в якій начебто ВС визнав нікчемними положення договору про автоматичну пролонгацію строку кредитування, насправді не перебувала на розгляді ВС та взагалі є справою про адміністративне правопорушення.
У свою чергу, жоден акт чинного законодавства не встановлює обмежень щодо розміру процентів, які можуть бути нараховані за користування кредитними коштами. Обмеження встановлені лише ЗУ «Про споживче кредитування» і лише в частині, що стосується розміру відповідальності позичальника, натомість нараховані ОСОБА_1 проценти не є його відповідальністю, а є платою за правомірне використання кредитних (чужих) коштів.
ОСОБА_1 був обізнаний з усіма умовами кредитування, діяв добровільно, відповідно до власного внутрішнього волевиявлення, розумів юридичні наслідки взятого на себе зобов`язання, а тому підстав для зменшення розміру заборгованості на підставі принципів розумності, добросовісності та справедливості суд не вбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України).
У Постанові ВС від 18.10.2023 у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
За результатами дослідження договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», платіжного доручення № 308250004 від 03.12.2021, актів приймання-передачі реєстрів боржників в паперовому та електронному вигляді за договором факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021, витягу з реєстру боржників до цього договору судом встановлено, що право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до ОСОБА_1 за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021 у загальному розмірі 19 300 грн 00 коп. перейшло до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ».
Зі змісту розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», вбачається, що товариством здійснено нарахування процентів за користування ОСОБА_1 кредитними коштами за період з 30.11.2021 по 23.02.2022 у загальному розмірі 21 500 грн 00 коп.
Аналізуючи здійснені товариством нарахування процентів, суд керується висновками ВП ВС, що були викладені у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, згідно з якими право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
За обставин даної справи продовження використання ОСОБА_1 кредитних коштів після закінчення первісного строку кредитування (30 днів), що був погоджений сторонами, обумовило застосування положень п. 2.3.1.2 кредитного договору № 103291061 від 24.08.2021, на підставі яких строк кредитування було автоматично пролонговано на максимально можливу кількість днів - 60 днів до 22.11.2021. Тобто, саме 22.11.2021 є останнім днем строку кредитування та строку правомірного використання ОСОБА_1 кредитних коштів, за що кредитодавцем може здійснюватися нарахування процентів.
Оскільки після 22.11.2021 ОСОБА_1 кредитні кошти не повернув, то тим самим допустив порушення зобов`язання, що обумовило виникнення між ним та кредитодавцем охоронних відносин. У межах таких відносин права та інтереси кредитодавця забезпечуються захисними механізмами, передбаченими ст. 549, 625 ЦК України.
У зв`язку з викладеним суд враховує, що відповідно до п. 4.2 кредитного договору № 103291061 від 24.08.2021 сторони погодилися, що у разі прострочення ОСОБА_1 зобов`язань зі сплати заборгованості кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) процентною ставкою, передбаченою п. 1.6 договору, в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України на рівні стандартної процентної ставки. Обов`язок ОСОБА_1 по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.
Вищевикладене дає підстави для висновку про те, що проценти, нараховані ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за період з 30.11.2021 по 23.02.2022, є процентами за прострочення ОСОБА_1 виконання свого грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
При цьому суд звертає увагу, що визначення сторонами договору іншого розміру процентів та порядку їх обчислення, ніж ті, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України (5% в день замість 3% річних), відповідає свободі сторін договору, актам цивільного законодавства та не змінює правової природи цих процентів, оскільки шляхом математичного розрахунку процентна ставка 5% у день може бути переведена у річну процентну ставку (постанова ВС від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18).
Також суд звертає увагу, що застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України шляхом нарахування відповідних сум до 23.02.2022 відповідає приписам п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Водночас, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (Постанова ВП ВС від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц).
Тобто, сума процентів, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, є платежем, який підлягає сплаті позичальником за порушення свого грошового зобов`язання.
У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.
Оскільки загальний розмір кредиту за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021 за період з 2021 року по 2026 рік не перевищував розміру мінімальної заробітної плати, то сукупна сума платежів, що підлягають сплаті ОСОБА_1 за порушення зобов`язання на підставі цього договору, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної ним же за цим договором, тобто 10 000 грн 00 коп.
Внаслідок цього сума процентів, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України та підлягають сплаті ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання, не може перевищувати 10 000 грн 00 коп. Відповідно розмір процентів, нарахованих на цій підставі ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», підлягає зменшенню з 21 500 грн до 10 000 грн.
Отже, суд частково погоджується з розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». Відповідно, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021 збільшився до 29 300 грн 00 коп., з яких: 5 000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 13 350 грн 00 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 10 000 грн 00 коп. - сума процентів, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України; 950 грн 00 коп. - заборгованість за комісією за видачу кредиту.
За результатами дослідження договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, що був укладений між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», акту прийому-передачі реєстру боржників за договором № 10-01/2023 від 10.01.2023, акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023, реєстру боржників, що є додатком № 3 до договору № 10-01/2023 від 10.01.2023, а також витягу з цього реєстру судом встановлено, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» отримало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021.
Після отримання права вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не здійснювало жодних нарахувань на розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.
Судом не встановлено, а стороною відповідача не наведено обґрунтованих підстав вважати недостовірними докази сторони позивача щодо отримання права вимоги за вищезазначеними договорами. Стороною позивача надано витяг з реєстру боржників з підтвердженням наявності загального реєстру боржників, підписаного обома сторонами відповідного договору. Ті обставини, що витяг з реєстру засвідчений лише ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», не дає автоматичних та розумних підстав вважати про недостовірність такого витягу.
Доводи сторони відповідача про неповідомлення ОСОБА_1 про зміну кредитора суд відхиляє як такі, що не мають суттєвого значення для вирішення позовних вимог. Кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021 не було встановлено заборони на заміну кредитора чи необхідність здійснення такої заміни за згодою ОСОБА_1 , а тому відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України у випадку, якщо відповідача дійсно не повідомили про заміну кредитора, то ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» несе лише ризики того, що ОСОБА_1 може виконати зобов`язання на користь первісного кредитора і це буде вважатися належним виконанням зобов`язання. 
Тобто стверджуване неповідомлення про зміну кредитора впливає лише на те, що ОСОБА_1 міг виконати своє зобов`язання на користь первісного кредитора, але не анулює факту переходу права вимоги, не є підставою для визнання недійсними договорів факторингу та не свідчить про неналежність позивача у даній справі, а тим більше, не звільняє ОСОБА_1 від його обов`язків за кредитним договором.
Отже, позовні вимоги в частині кредитного договору № 103291061 від 24.08.2021 підлягають частковому задоволенню, а саме з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 29 300 грн 00 коп., з яких: 5 000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 13 350 грн 00 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 10 000 грн 00 коп. - сума процентів, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України; 950 грн 00 коп. - заборгованість за комісією за видачу кредиту.
Щодо кредитного договору № 4953122 від 02.08.2021.
Судом встановлено, що за тих же самих обставин (використання засобів інформаційно-комунікаційної системи ТОВ «МІЛОАН», подача анкети-заяви на кредит, розгляд цієї заяви та прийняття рішення товариством) та у тому ж самому порядку (в електронній формі), що мали місце і при укладенні кредитного договору № 103291061 від 24.08.2021, але 02.08.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 в електронній формі та з використанням інформаційно-комунікаційної системи також було укладено договір про споживчий кредит № 4953122.
Кредитний договір підписаний ОСОБА_1 шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису F64812, що був надісланий на той самий номер мобільного телефону. Договір також підписаний електронним підписом уповноваженої особи ТОВ «МІЛОАН».
У пунктах 1.2 - 2.3 кредитного договору № 4953122 від 02.08.2021 сторонами було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту - 5 000 грн 00 коп.; мета надання кредиту - споживчі потреби; строк кредитування - 30 днів з 02.08.2021 по 01.09.2021; одноразова комісія за надання кредиту у розмірі 500 грн 00 коп.; фіксована пільгова процентна ставка у розмірі 1,25% в день від фактичного залишку заборгованості, яка застосовується протягом перших 30 днів строку кредитування (первісного періоду) та протягом строку кредитування, що був продовжений на пільгових умовах; фіксована базова процентна ставка у розмірі 5% в день від фактичного залишку заборгованості, яка застосовується після закінчення первісного періоду кредитування або продовженого строку кредитування, що був продовжений на пільгових умовах; спосіб надання кредиту - шляхом переказу на картковий рахунок ОСОБА_1 ; можливість пролонгації строку кредитування на пільгових умовах, для чого ОСОБА_1 має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, а також певну частину розміру заборгованості, а також на базових умовах шляхом продовження використання кредитів коштів після закінчення погодженого строку кредитування, але у такому випадку строк пролонгації не може перевищувати 60 днів, в останньому випадку нарахування процентів протягом продовженого строку кредитування здійснюється за базовою процентною ставкою.
Положення кредитного договору містять інформацію щодо загальної вартості кредиту, витрат за ним, а також розміру реальної річної процентної ставки.
Додатками до кредитного договору є графік платежів за договором та паспорт споживчого кредиту, що містять вичерпну інформацію про специфікацію кредитного продукту, який надається ОСОБА_1 на підставі цього договору. З вказаними додатками ОСОБА_1 був ознайомлений.
Таким чином, судом встановлено, що 02.08.2021 внаслідок укладення кредитного договору № 4953122 від 02.08.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 виникло кредитне зобов`язання на вищезазначених умовах.
Зі змісту квитанції платіжного оператора ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» від 02.08.2021 судом встановлено, що 02.08.2021 ТОВ «МІЛОАН» здійснило переказ грошових коштів у сумі 5 000 грн 00 коп. на картковий рахунок № НОМЕР_1 . Призначенням платежу зазначено « ОСОБА_1 , НОМЕР_2 , Кредитний договір № 4953122 від 02.08.2021».
ОСОБА_1 не висловлював заперечень щодо 1) укладення кредитного договору № 4953122 від 02.08.2021 з ТОВ «МІЛОАН», 2) виникнення на підставі цього кредитного договору кредитного зобов`язання на вищезазначених умовах, 3) належність йому карткового рахунку № НОМЕР_1 , 4) отримання кредитних коштів у сумі 5 000 грн 00 коп., а також не надав достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів на спростування цих обставин.
Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» належним чином виконало своє зобов`язання за кредитним договором № 4953122 від 02.08.2021, надавши у розпорядження ОСОБА_1 погоджену суму кредитних коштів.
Дослідженням розрахунку заборгованості за кредитним договором, сформованим ТОВ «МІЛОАН», судом встановлено, що ОСОБА_1 своє зобов`язання з повернення кредиту, сплати комісії за його надання та процентів за його використання виконав лише частково, що призвело до прострочення грошового зобов`язання та виникнення заборгованості.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 частково погасив заборгованість за тілом кредиту, процентами за користування кредитом, а також сплачував комісію за пролонгацію строку кредитування на пільгових умовах. Вказані дії ОСОБА_1 є підтвердженням ним свого зобов`язання за кредитним договором.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
ОСОБА_1 не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин повного виконання зобов`язання за кредитним договором або виконання його частково, але в іншому розмірі, ніж розраховано ТОВ «МІЛОАН».
Таким чином, судом встановлено факт порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором.
Зі змісту розрахунку заборгованості, сформованого ТОВ «МІЛОАН», вбачається, що внаслідок порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання за кредитним договором № 4953122 від 02.08.2021 виникла заборгованість у загальному розмірі 13 823 грн 23 коп., з яких: 4 050 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 9 273 грн 23 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн - заборгованість за комісією.
Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц).
Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц).
Зважаючи на умови кредитування, що були погоджені сторонами, обставини продовження строку кредитування на пільгових умовах, часткового виконання відповідачем свого зобов`язання, суд погоджується із вказаним розрахунком заборгованості, вважає такий розрахунок правильним та обґрунтованим. 
За результатами дослідження договору факторингу № 26-01/2022-83 від 26.01.2022, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», платіжного доручення № 324190002 від 27.01.2022, листа ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» № 122-03/23 від 07.03.2023, актів приймання-передачі реєстрів боржників у паперовому та електронному вигляді за договором факторингу № 26-01/2022-83 від 26.01.2022, реєстру боржників до цього договору та витягу з цього реєстру судом встановлено, що право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4953122 від 02.08.2021 перейшло до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ».
Зі змісту розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», вбачається, що товариством здійснено нарахування процентів за користування ОСОБА_1 кредитними коштами за період з 26.01.2022 по 23.02.2022 у загальному розмірі 5 872 грн 50 коп.
Керуючись мотивами та висновками, що були викладені при оцінці розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021 в частині нарахування ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» процентів за користування кредитом, зважаючи на аналогічність умов кредитних договорів, суд так само констатує, що нараховані ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» проценти у розмірі 5 872 грн 50 коп. є процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Разом з тим, таке нарахування відповідає п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та не перевищує ліміт відповідальності ОСОБА_1 , встановлений у ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування». Внаслідок цього суд погоджується з вказаним розрахунком заборгованості та вважає таке нарахування таким, що відповідає вимогам законодавства.
Отже, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 4953122 від 02.08.2021 збільшився до 19 695 грн 73 коп., з яких: 4 050 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 9 273 грн 23 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5 872 грн 50 коп. - сума процентів, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
За результатами дослідження договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, що був укладений між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», акту прийому-передачі реєстру боржників за договором № 10-01/2023 від 10.01.2023, акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023, реєстру боржників, що є додатком № 3 до договору № 10-01/2023 від 10.01.2023, а також витягу з цього реєстру судом встановлено, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» отримало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4953122 від 02.08.2021.
Після отримання права вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не здійснювало жодних нарахувань на розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.
Доводи та заперечення ОСОБА_1 проти позовних вимог за кредитним договором № 4953122 від 02.08.2021 аналогічні доводам та запереченням проти вимог за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021, що були проаналізовані судом вище та визнані необґрунтованими. Підстав для повторного викладу таких самих висновків суд не вбачає.
Отже, позовні вимоги в частині, що стосується кредитного договору № 4953122 від 02.08.2021, підлягають повному задоволенню, а з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 19 695 грн 73 коп., з яких: 4 050 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 9 273 грн 23 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 872 грн 50 коп. - сума процентів, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Щодо застосування позовної давності
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
У постанові ВП ВС від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) було зроблено наступні висновки щодо застосування положень про продовження/зупинення строку позовної давності під час карантину та воєнного стану.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Всупереч доводами відповідача вищезазначені особливості обчислення строку позовної давності застосовуються як до договорів, що були укладені до набрання чинності відповідними законами, так і після цього, оскільки зміни до законодавства стосуються саме строку позовної давності, а не кредитних коштів. Тому якщо станом на 02.04.2020 строк позовної давності не сплив, то до нього застосовуються всі вищезазначені особливості обчислення.
Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-IX від 14.05.2025 виключено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Цей Закон набрав чинності 04.09.2025.
Таким чином, 04.09.2025 відновив перебіг строк позовної давності, що був зупинений з 30.01.2024 у зв`язку з дією воєнного стану.
Суд звертає увагу, що навіть якщо рахувати строк позовної давності з моменту укладення кредитних договорів, а не з моменту, коли кредитор дізнався про порушення ОСОБА_1 зобов`язання (що є способом обчислення строку позовної давності на користь відповідача), а також якщо не враховувати часткове виконання ОСОБА_1 свого зобов`язання за договором № 4953122 від 02.08.2021, що відповідно ч. 1 ст. 264 ЦК України призводить до переривання строку позовної давності (що також на користь відповідача), то вдається простежити наступний перебіг строку позовної давності:
1) 02.08.2021 було укладено кредитний договір № 4953122, а тому відповідно до вищевикладених умов суду розпочав перебіг 3-річний строк позовної давності, який при загальних умовах мав сплинути 02.08.2024; однак 30.01.2024 перебіг цього строку було зупинено у зв`язку з воєнним станом, а залишок строку становив 6 місяців та 4 дні; 04.09.2025 вказаний строк відновив свій перебіг, а тому позивач мав ще 6 місяців та 4 дні, щоб звернутися до суду з позовною заявою, а звернувся 30.10.2025, тобто в межах строку позовної давності; 
2) 24.08.2021 було укладено кредитний договір № 103291061, а тому відповідно до вищевикладених припущень суду розпочав перебіг 3-річний строк позовної давності, який при загальних умовах мав сплинути 24.08.2024; однак 30.01.2024 перебіг цього строку було зупинено у зв`язку з воєнним станом, а залишок строку становив 6 місяців та 26 днів; 04.09.2025 вказаний строк відновив свій перебіг, а тому позивач мав ще 6 місяців та 26 днів, щоб звернутися до суду з позовною заявою, а звернувся 30.10.2025, тобто в межах строку позовної давності.
Отже, при розрахунку строку позовної давності у максимально корисний для відповідача спосіб судом встановлено, що позовну заяву подано у межах строку позовної давності.
Відповідно, якщо розраховувати строк позовної давності відповідно до положень актів цивільного законодавства, то перебіг строку буде розпочинатися з 23.11.2021 за договором № 103291061 та з 07.12.2021 за договором № 4953122, оскільки саме з цих дат розпочалося порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання, про яке первісний кредитор повинен був дізнатися у той же день. Це призводить до того, що залишок строку позовної давності станом на 30.01.2024, коли перебіг такого строку зупиняється у зв`язку з воєнним станом, буде ще більший, а тому станом на 04.09.2025, коли перебіг строку позовної давності відновиться, у позивача буде ще більше часу на подачу позовної заяви. Тому за таких умов строк позовної давності позивачем тим більше не пропущено.
З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено факт 1) виникнення кредитних зобов`язань між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , 2) виконання ТОВ «МІЛОАН» своїх зобов`язань за кредитними договорами, 3) порушення ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитними договорами, 4) отримання права вимоги до ОСОБА_1 за цими кредитними договорами, а також доведено і обґрунтовано виникнення загальної заборгованості у розмірі 48 995 грн 73 коп. Позовні вимоги в іншій частині суд вважає необґрунтованими.
Відповідачем вищезазначених обставин не спростовано.
На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.
Щодо судових витрат.
Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу.
У поданому позові позивач просить стягнути із відповідача на свою корить судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн.
У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивач долучив до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, укладений між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС»; заявку на надання юридичної допомоги № 1096 від 01.09.2025; витяг з акту № 14 про надання юридичної допомоги від 30.09.2025, - з яких вбачається факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн 00 коп.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, суд враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.
Відповідачем заявлено про недоведеність понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що спростовується наявними матеріалами справи. Обґрунтованих заперечень щодо неспівмірності розміру заявлених позивачем витрат відповідачем не надано.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а відповідачем не доведено необґрунтованості та неспівмірності понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що із відповідача на користь позивача слід стягнути 12 960,00 грн витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Щодо судових витрат по сплаті судового збору.
Позивач надає суду платіжну інструкцію № 0569370097 від 28.10.2025, зі змісту якої вбачається, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» здійснило платіж у розмірі 2 422 грн 40 коп. на сплату судового збору за подачу позовної заяви до Святошинського районного суду міста Києва до ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача у розмірі 1 962 грн 14 коп., що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (код ЄДРПОУ: 44276926; місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306) суму заборгованості:
- за кредитним договором № 103291061 від 24.08.2021 у загальному розмірі 29 300 (двадцять дев`ять тисяч триста) гривень 00 копійок, з яких: 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту; 13 350 (тринадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок - заборгованість за процентами за користування кредитом; 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок - сума процентів, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України; 950 (дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок - заборгованість за комісією за видачу кредиту;
- за кредитним договором № 4953122 від 02.08.2021 у загальному розмірі 19 695 (дев`ятнадцять тисяч шістсот дев`яносто п`ять) гривень 73 копійки, з яких: 4 050 (чотири тисяч п`ятдесят) гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту; 9 273 (дев`ять тисяч двісті сімдесят три) гривні 23 копійки - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 872 (п`ять тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні 50 копійки - сума процентів, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (код ЄДРПОУ: 44276926; місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 962 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят дві) гривні 14 копійок та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 960 (дванадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 23 квітня 2026 року.

Суддя         Н.О.Горбенко