ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року	Львів	Справа № 302/698/14-а пров. № А/857/49900/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року (ухвалене головуючим – суддею Гаврилко С.Є. у м. Ужгород) у справі № 302/698/14-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про зобов`язання зробити перерахунок пенсії з нарахуванням та виплатою компенсації,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, код ЄДРПОУ 20453063), в якому просила:
визнати незаконною відмову відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з дати призначення з урахуванням розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та 40 % надбавки за вислугу років з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини грошових доходів на різницю між таким розміром пенсії та тим, який позивачка отримує; 
зобов`язати провести перерахунок пенсії із заробітної плати з урахуванням розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та 40 % надбавки за вислугу років з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини грошових доходів на різницю між таким розміром пенсії та тим, який позивачка отримує.
Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.06.2014, залишеною без мін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014, позов задоволено частково. А саме, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання провести перерахунок розміру пенсії на її користь із включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії - індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 12.02.2010 по 27.11.2013 залишено без розгляду. Визнано неправомірними дії УПФУ в Міжгірському районі щодо неврахування у заробітку при призначенні пенсії державного службовця ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати. Зобов`язано УПФУ в Міжгірському районі здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 із включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії: індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги для вирішення соціально-побутових питань з 27.11.2013 по теперішній час з урахуванням здійснених виплат та нараховувати щомісячно з урахуванням довідки ДПІ у Міжгірському районі від 24.04.2014 № 498 і надалі їй виплачувати пенсію з урахуванням збільшення.
Додатковою постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.06.2014 резолютивну частину постанови суду доповнено і викладено в такій редакції: «Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання провести перерахунок та виплату розміру пенсії на її користь з включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії – індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 12.02.2010 по 27.11.2013 (включно) залишити без розгляду. Визнати неправомірними дії УПФУ в Міжгірському районі щодо неврахування у заробітку при призначенні пенсії державного службовця ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати. Зобов`язати УПФУ в Міжгірському районі здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії: індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги для вирішення соціально-побутових питань з 27.11.2013 по теперішній час з урахуванням здійснених виплат та нараховувати щомісячно з урахуванням довідки ДПІ у Міжгірському районі від 24.04.2014 № 498 і надалі їй виплачувати пенсію з урахуванням збільшення» (а.с. 52).
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.06.2014 задоволено частково, оскаржувану додаткову постанову у справі № 302/698/14-а скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання провести перерахунок та виплату розміру пенсії на її користь із включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії 40 % винагороди за вислугу років за період з 12.02.2010 по 26.11.2013 залишено без розгляду. Визнано неправомірними дії УПФУ в Міжгірському районі щодо неврахування до заробітку при призначенні пенсії державного службовця 40 % винагороди за вислугу років. Зобов`язано УПФУ в Міжгірському районі здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії 40 % винагороди за вислугу років починаючи з 27.11.2013 до виникнення обставин, з якими закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин (а.с.а.с. 90-95).
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.09.2014 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.06.2014 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014 у справі за позовом ОСОБА_1 до УПФУ в Міжгірському районі про зобов`язання зробити перерахунок пенсії з нарахуванням та виплатою компенсації.
Позивач не погодилася із зазначеними судовими рішеннями й подала до Європейського суду з прав людини (далі по тексту – ЄСПЛ, Суд) заяву, у якій скаржилася на порушення своїх прав за пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту – Конвенція) та статтею 13 Конвенції, оскільки національні суди не розглянули та не ухвалили рішення в частині вимоги про компенсацію.
24.10.2024 ЄСПЛ постановив рішення у справі «Шемет проти України» (Case of Shemet v. Ukraine) (заява № 17019/15), у якому за наслідками розгляду заяви позивача № 17019/15 установив порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції.
Констатуючи порушення пункту 1 статті 6 Конвенції при вирішенні судами України, ЄСПЛ указав, що загальні принципи щодо застосовності цивільного аспекту пункту 1 статті 6 Конвенції наведені Судом, наприклад, у рішенні від 22.07.2021 у справі «Гуменюк та інші проти України» (Gumenyuk and Others v. Ukraine), заява № 11423/19, пункти 44-48). Крім того, Суд уже встановлював, що пенсія та пов`язані з нею виплати, які мають суто економічний характер, є «цивільними» правами у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, попри їхнє походження з публічного права (див., наприклад, рішення у справах «Шулер-Цграгген проти Швейцарії» (Schuler-Zgraggen.), від 24.06.1993, пункт 46, Серія А, № 263, та «Масса проти Італії» (Мassa. Іtаlу), від 24.08.1993, пункт 26, Серія А, № 265-В). Застосовність статті 6 Конвенції до спорів щодо пенсійних виплат було констатовано в багатьох справах проти України (див., наприклад, рішення у справах «Проніна проти України» (Рronina v. Ukraine), заява № 63566/00, від 18.07.2006; «Лесіна проти України» (Lesina. Ukraine), заява № 9510/03, від 19.06.2008; «Лазаренко та інші проти України» (Lazarenko and Others. Ukraine), заява № 70329/12 та 5 інших заяв, від 27.06.2017 та «Леонідов проти України» [Комітет] (Leonidov v. Ukraine) [Committee], заява № 2064/12, від 22.09.2022).
Суд зазначив, що у цій справі хоч заявниця додатково до вимоги про перерахунок її пенсії послідовно висувала вимогу про компенсацію, але національні суди не розглянули це питання в жодному своєму рішенні, не пояснивши причини такого процесуального підходу. На думку Суду, така ситуація становила відмову у правосудді, що порушувало саму суть права заявниці на доступ до суду, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. для порівняння рішення від 24.06.2021 у справі «Шкіря проти України» [Комітет] (Shkirya. Ukraine) [Committee], заява № 30850/11, пункти 33-35).
Суд оголосив заяву прийнятною та постановив, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції; (а) упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявниці такі суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу: (і) 3600 (три тисячі шістсот) євро як відшкодування моральної шкоди та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися; (іі) 1000 (одна тисяча) євро як компенсація судових та інших витрат та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися заявниці; (b) із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначені суми нараховуватиметься простий відсоток (simple) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Решту вимог заявниці щодо справедливої сатисфакції Суд відхилив.
03.12.2024 до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява позивача про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014 (на додаткову постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.06.2014) та ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.09.2014 (на додаткову постанову на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.09.2014 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014) у справі № 302/698/14-а з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту – КАС України), а саме у зв`язку з установленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
Зокрема, позивач наголошувала, що позовна вимога щодо зобов`язання органу Пенсійного фонду України нарахувати та виплатити позивачці компенсацію втрати частини грошових доходів на різницю між розміром пенсії, на яку вона має право по закону від моменту її призначення, та тим розміром, який вона отримувала, не була розглянута по суті в жодній судовій інстанцій України, що підтверджено рішенням ЄСПЛ від 24.10.2024 у справі «Шемет проти України» (CaseShemet v. Ukraine) (заява № 17019/15). Просила задовольнити заяву про перегляд за виключними обставинами судового рішення у справі, скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26.09.2014 у справі № 302/698/14-а, та хвалити нове рішення, яким визнати незаконною відмову УПФУ в Міжгірському районі здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів на різницю між перерахованим розміром пенсії та тим, який отримувала позивач до звернення до суду; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів на різницю між перерахованим розміром пенсії та тим, який отримувала до звернення до суду.
Ухвалою судді Великої Палати Верховного Суду від 20.02.2025 відкрито провадження за виключними обставинами за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014 та ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.09.2014 у справі №302/698/14-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області про зобов`язання зробити перерахунок пенсії з нарахуванням та виплатою компенсації.
Цією ж ухвалою замінено відповідача у справі - Управління Пенсійного фонду України у Міжгірському районі Закарпатської області його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області.
Постановою Великої палати Верховного Суду від 05.06.2025 додаткову постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.06.2014, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.09.2014 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26.09.2014 скасовано, а справу № 302/698/14-а (2-а/302/44/14) передано на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду (а.с.а.с. 197-206).
04.07.2025 вказана справа надійшла до Закарпатського окружного адміністративного суду, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.
Внаслідок автоматизованого розподілу справ, справу передано на розгляд судді Гаврилко С.Є.
Додатковим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови у здійсненні ОСОБА_1 перерахунку пенсії з урахуванням 40 % надбавки за вислугу років. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії із заробітної плати з урахуванням, у тому числі 40 % надбавки за вислугу років. У задоволенні позову у частині інших позовних вимог – відмовити.
Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати. Отже, вимоги позивача, зокрема, щодо зобов`язання провести перерахунок та виплату розміру пенсії на її користь з включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії 40 % винагороди за вислугу років необхідно задовольнити.
Разом з цим, суд першої інстанції виснував, що скільки відповідачем не була нарахована позивачу пенсія державного службовця з включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та надбавки за вислугу років, то позовні вимоги щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів на різницю між таким розміром пенсії та тим, який отримує позивач, а також щодо визнання протиправною відмови відповідача здійснити нарахування та виплату такої компенсації є безпідставними та не підлягають до задоволення
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині позову щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів на різницю між розміром пенсії на який він має право по закону до моменту призначення пенсії та тим, який отримує, а також визнати протиправною відмову позивача здійснити таке нарахування та виплату компенсації.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що виплата нарахованої пенсії, яку пенсіонер не отримував з вини пенсійного органу провадиться разом з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, що не вирішеним є позовні вимоги щодо: 
визнання незаконною відмову відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з дати призначення з урахуванням, окрім іншого, 40 % надбавки за вислугу років з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини грошових доходів на різницю між таким розміром пенсії та тим, який позивачка отримує; 
зобов`язання провести перерахунок пенсії із заробітної плати з урахуванням, окрім іншого 40 % надбавки за вислугу років з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини грошових доходів на різницю між таким розміром пенсії та тим, який позивачка отримує.
Як слідує з матеріалів справи позивачка з 12.02.2012 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Міжгірському районі як одержувач пенсії призначеної відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 за № 3723-XII (далі по тексту Закон України 3723-XII).
Стаж роботи на державній службі в органах місцевого самоврядування становить 16 років 02 місяці 08 днів.
30.04.2014 позивачка звернулася до управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі з заявою про перерахунок пенсії, врахувавши до середньомісячного заробітку для призначення пенсії, суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових проблем, індексації заробітної плати, 40% розмір винагороди за вислугу років та надбавки за спеціальне звання (а.с.а.с. 8, 9).
Позивачці обчислено розмір пенсії згідно з довідки про розмір посадового окладу, надбавки за вислугу років та доплати за ранг № 438/7-05 від 15.02.2010 та довідки про складові заробітної плати № 437/7-05 від 15.02.2010. В середньомісячний розмір заробітку для розрахунку пенсії по Закону України «Про державну службу» враховано: посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років, надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії, премій та премії до державних, професійних свят та ювілейних дат, обраховані відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 (а.с.а.с. 13, 14).
Листом № 35-Ш від 13.05.2013 заявниці відмовлено у проведенні відповідного перерахунку пенсії, мотивуючи це тим, що матеріальна допомога на оздоровлення та допомога для вирішення соціально-побутових питань не є складовими заробітної плати державного службовця, а тому не можуть враховуватися при обчисленні пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», також в листі зазначено, що при наявності стажу роботи державної служби понад 15 років - надбавка за вислугу років виплачується в розмірі 25% до посадового окладу (а.с. 17).
Як видно з Протоколу №13 Постійно діючої комісії з питань визначення стажу роботи, що дає право на одержання винагороди за вислугу років позивачу з 01 травня 2008 року встановлено зміни у стажі та розмірі виплати винагороди за вислугу років, розмір якої становить 40%.
Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.
Оскільки учасники справи не оскаржують додаткове рішення суду першої інстанції в задоволенні позову, то в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).
Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до статей 3 та 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Статтею 7 Закону №2050-ІІІ передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.
Норми Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.
За змістом ст. 6 Закону №2050-ІІІ, п.7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.04.2024 у справі №560/8194/20 вказав зокрема таке: Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону №2050-III та Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості. Відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-III не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону №2050-III, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом №2050-III і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати проводиться у чітко визначений Законом України №2050-III строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Суд зазначає, що дія Закону №2050-III та Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Використане у ст. 3 Закону №2050-ІІІ та п. 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.04.2021 у справі №465/322/17, від 05.07.2022 у справі №420/7633/20 та ряду інших (постанови від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 у справі №523/1124/17, від 12.02.2019 у справі №814/1428/18, від 08.08.2019 у справі №638/19990/16-а).
Відтак, враховуючи, що відповідачем не була нарахована та не виплачена позивачу пенсія державного службовця з включенням до суми заробітної плати для обчислення пенсії матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та надбавки за вислугу років, тобто відсутня виплата основної суми доходу в розумінні Закону № 2050-III, за наявності якої можлива виплата суми компенсації тому у цій частині позовні вимоги в цій частині є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 302/698/14-а – без змін.
Додаткова постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула