справа № 758/212/26 головуючий у суді І інстанції Войтенко Т.В.
провадження № 22-ц/824/7677/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

01 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Войтенко Т.В. у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України про відшкодування справедливої сатисфакції, -
В С Т А Н О В И В: 

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позов та просив суд: 
- визначити на власний розсуд розмір компенсації - справедливої сатисфакції щодо майнової шкоди (упущеної вигоди), завданої відповідачем, відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, застосувавши вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини як джерело права;
- стягнути з Недержавної некомерційної професійної організації «Національної асоціації адвокатів України» в особі Ради адвокатів України на його користь визначений розмір компенсації - справедливу сатисфакцію щодо майнової шкоди (упущеної вигоди).
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 рокуу відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що факт спричинення позивачу матеріальної шкоди визнаний Верховним Судом, проте відсутність в національному законодавстві ефективних способів захисту порушеного права неправомірно позбавляє позивача на відшкодування такої шкоди. Позивач розуміє, що суд першої інстанції не призначений для вирішення правових проблем, колізій та прогалин в діючому законодавстві, проте, відмова у відкритті провадження за позовом, який є похідним від обставин, встановлених у судових рішеннях, без розгляду правової природи спору, оцінки правових підстав і доводів позивача є відмовою у правосудді, що порушує принцип верховенства права і відповідно, приписи статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Отже, у цій справі предметом позову є справедлива сатисфакція, розмір якої повинен бути визначений судом з метою ефективного захисту прав позивача. Вказаний предмет не був предметом розгляду у справі №758/14624/21, а правові підстави не є тотожними з вимогами, заявленими у цій справі. 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування упущеної вигоди вже були предметом судового розгляду у справі № 758/14624/21, а у даній справі позивач заявляє аналогічні вимоги, втім називає їх відшкодуванням справедливої сатисфакції.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Право на ефективний судовий захист регламентовано також статтею 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції».
Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц, провадження №14-511цс18, зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За змістом положень статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі , а також їх правонаступники, не можуть знову заявляти у суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет, і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання чинності рішенням суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян, і підлягають виконанню на всій території України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами. 
Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядились своїми правами певним чином, і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається. Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили, і не скасовано у встановленому законом порядку, перш за все, пов`язана з виключністю судового рішення. 
Таким чином, необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі. Підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі може бути лише наявність на час вирішення питання про відкриття провадження у справі рішення суду, яке набрало законної сили, та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 
Для застосування вказаної підстави для відмови у відкритті провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме, тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто, коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою, і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.
Як вбачається із оскаржуваної ухвали, відмовляючи у відкритті провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України про відшкодування справедливої сатисфакції, суд першої інстанції послався на п. 2 ч. 1 статті 186 ЦПК України.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, у жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України, в якому просив суд стягнути на відшкодування майнової шкоди у розмірі 127 833,28 грн., а на відшкодування моральної шкоди - 582 564,83 грн.
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України про відшкодування справедливої сатисфакції. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Радою адвокатів міста Києва прийнято рішення від 09 червня 2016 року № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. 30 червня 2016 року він склав присягу адвоката України та отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 05777. Із зазначеного часу інформація про позивача містилась на офіційному веб порталі відповідача, але згодом була заблокована, а в жовтні 2017 року профайл позивача зник з реєстру. Рішенням суду від 18 квітня 2018 року, яке набрало законної сили 27 листопада 2018 року, за його позовом дії відповідача щодо вилучення інформації про позивача як адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України визнані протиправними та зобов`язано відновити для публічного доступу відповідні відомості в ЄРАУ. У подальшому рішенням РАУ від 14 грудня 2018 року № 227 скасовано рішення Ради адвокатів міста Києва від 09 червня 2016 року № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та відповідачем внесено інформацію до профайла адвоката 50932 про припинення його права на зайняття адвокатською діяльністю. Рішенням суду від 09 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 02 липня 2020 року, наведене рішення РАУ від 14 грудня 2018 року № 227 визнано протиправним та скасоване. Судами під час розгляду справи встановлено, що відповідачем вчинені дії, що направлені на невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, та неправомірно позбавлено позивача права займатися адвокатською діяльністю, що має вплив на його приватне життя в аспекті доступу до професії. Позивач вказував, що факт спричинення позивачу матеріальної шкоди визнаний Верховним Судом, проте відсутність в національному законодавстві ефективних способів захисту порушеного права неправомірно позбавляє позивача на відшкодування такої шкоди. За даних обставин, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся з даним позовом до суду про відшкодування справедливої сатисфакції. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 просив суд: визначити на власний розсуд розмір компенсації - справедливої сатисфакції щодо майнової шкоди (упущеної вигоди), завданої відповідачем, відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, застосувавши вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини як джерело права; стягнути з Недержавної некомерційної професійної організації «Національної асоціації адвокатів України» в особі Ради адвокатів України на його користь визначений розмір компенсації - справедливу сатисфакцію щодо майнової шкоди (упущеної вигоди).
Тлумачення пунктів 4,5 ч.3 статті 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.
Отже, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач звернувся до суду з даним позовом змінивши предмет позову, оскільки у вказаній справі позивач просить суд визначити на власний розсуд розмір компенсації - справедливої сатисфакції щодо майнової шкоди, спричинення якої пов`язує з іншими обставинами та стягнути з відповідача на його користь визначений розмір компенсації - справедливу сатисфакцію щодо майнової шкоди (упущеної вигоди).
Нормами п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України визначено обов`язковість тотожності, тобто випадків, коли в заявлених вимогах повністю співпадають сторони, предмет і підстави.
У випадках зміни хоча б одного з цих елементів, позови вже не можуть вважаються тотожними, а відтак вимоги п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України застосовуватись не можуть.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав до відмови у відкритті провадження у справі. Висновок суду ґрунтується на неправильному застосуванні норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 379, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 12 січня 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.