ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/842/26 Справа № 201/11623/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куць О. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М., 
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Українського державного університету науки і технологій, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання наказів та рішень незаконними, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 липня 2025 року, - 

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Українського державного університету науки і технологій про визнання наказів та рішень незаконними, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що відповідач тривалий час порушує її трудові права, що було предметом спору у цивільних справах № 201/3206/21 та № 201/4991/22. Наказом в.о. ректора УДУНТ № 26-ос від 10 лютого 2023 року її поновлено на роботі з 01 липня 2022 року по 30 червня 2024 року на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «Економіка та менеджмент» на умовах строкового трудового договору до обрання за конкурсом. Наказом УДУНТ від 29 грудня 2023 р. № 383-к «Про організацію конкурсного відбору на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету» було вирішено провести конкурсний відбір на заміщення вакантних посад професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів кафедр, в період з 01 квітня 2024 року по 30 червня 2024 року. Наказом УДУНТ від 01 квітня 2024 року № 103-к «Про оголошення конкурсу» у зв`язку із наявністю вакантних посад професорсько-викладацького складу в університеті та з метою проведення конкурсу на заміщення вакантних посад оголошено конкурс на заміщення вакантних посад професорсько-викладацького складу. По кафедрі інтелектуальної власності та управління проєктами оголошено конкурс на заміщення наступних вакантних посад: професор, доцент (5 штатних одиниць), старший викладач. Наказом УДУНТ від 07 травня 2024 року № 138-к «Про допущення до участі у конкурсі на заміщення посад науково-педагогічних працівників» було допущено до участі у конкурсі наступних працівників навчально-наукового інституту «Інститут промислових та бізнес технологій» (факультет дизайну машин та захисту довкілля), зокрема з кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами, наступних осіб: ОСОБА_6 (професор); ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - доценти, а також старшого викладача ОСОБА_7 . Таким чином, на 5 вакантних посад доцента (5 штатних одиниць) кафедри інтелектуальної власності та управління проектами для участі у конкурсі було допущено 5 доцентів, які працювали на той час в УДУНТ. Позивач зазначила, що листом УДУНТ за підписом голови конкурсної комісії ОСОБА_8 від 18 червня 2024 року вих. № 23-11/68 її повідомлено щодо наявності документів по проходженню конкурсу на заміщення вакантної посади доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проектами, та надано в копіях: витяг з протоколу № 16 від 15 травня 2024 засідання кафедри інтелектуальної власності та управління проектами, на 2 арк. в 1 прим.; витяг з протоколу № 5 від 21.05.2024 року засідання вченої ради факультету дизайну машин та захисту довкілля на 1 арк. в 1 прим.; витяг з протоколу № 4 від 07.06.2024 засідання конкурсної комісії ННІ «ІПБТ» на 2 арк. в 1 прим. У витязі з протоколу № 16 від 15.05.2024 року засідання кафедри інтелектуальної власності та управління проектами зазначено, що слухали претендента на посаду доцента кафедри ОСОБА_1 , а також виступив проф. ОСОБА_9 , та було ухвалено рішення на підставі результатів таємного голосування вважати ОСОБА_1 не обраною за конкурсом на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проектами. Також було вирішено не рекомендувати Вченій раді факультету дизайну машин та захисту довкілля ННІ «ШБТ» кандидатуру доцента, к.т.н. ОСОБА_1 для обрання за конкурсом на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проектами. Вказане рішення комісії є незаконним, оскільки відповідач не врахував, що інформація щодо кандидата ОСОБА_1 не відповідала дійсності, зокрема, була складена упередженою по відношенню до неї особою, яка перебувала з нею в очевидно конфліктних відносинах, а саме завідуючим кафедри ОСОБА_10 й на засіданні кафедри 15 травня 2024 року не оголошувалася. Крім того, позивач вказувала, що не була присутня на засіданні кафедри 21 травня 2024 року, не була сповіщена належним чином про його проведення, а отже не могла виступити на засіданні, навести свої доводи та міркування, в той час як саме від рішення вченої ради факультету залежало прийняття рішення щодо обрання або необрання її за конкурсом на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проектами. Відповідно до Витягу з протоколу № 4 від 07 червня 2024 року засідання конкурсної комісії ННІ «ІПБТ» було заслухано заступника голови конкурсної комісії ОСОБА_11 , та відбулося ознайомлення членів конкурсної комісії з результатами попереднього обговорення та таємного голосування на засіданнях кафедр та вчених радах факультетів щодо пропонування ректору університету для обрання за конкурсом, кандидатур на посаду науково - педагогічних працівників та строків, на який укладається контракт. Членам конкурсної комісії були надані витяги з протоколів засідань кафедр та вчених рад факультетів щодо пропонування ректору університету, для обрання за конкурсом, кандидатур на посаду науково - педагогічних працівників та строків на який укладається контракт. Відповідно до підсумків голосування на засіданні кафедри інтелектуальної власності та управління проектами та на засіданні вченої ради факультету дизайну машин та захисту довкілля не рекомендована кандидатура ОСОБА_1 , доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами для обрання за конкурсом на заміщення вакантної посади доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами. За наслідком засідання конкурсної комісії ННІ «ІПБТ» було вирішено підтвердити рішення засідання кафедри інтелектуальної власності та управління проектами та засідання вченої ради факультету дизайну машин та захисту довкілля щодо обрання за конкурсом на заміщення вакантної посади доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проектами. На підставі результатів відкритого голосування було вирішено не рекомендувати кандидатуру ОСОБА_1 на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами. При цьому в жодному із протоколів засідань: кафедри інтелектуальної власності та управління проектами, вченої ради факультету дизайну машин та захисту довкілля, конкурсної комісії ННІ «ІПБТ» не зазначено будь-яких підстав, та жодної аргументації стосовно того, чому доцента ОСОБА_1 не було прийнято на посаду за результатом проведення конкурсу на здобуття вакантних посад доцентів (5 штатних одиниць) кафедри інтелектуальної власності та управління проектами, враховуючи що на 5 посад доцентів претендувала така ж кількість претендентів. Позивач вважає, що УДУНТ проявив упереджене та дискримінаційне відношення до неї, рішення відповідача щодо непроходження конкурсного відбору є незаконними та безпідставними, ухваленими всупереч нормам КЗпП України, Закону України «Про вищу освіту», змісту п.2 Наказу УДУНТ № 383-К від 29.12.2023 року, нормам Положення про заміщення вакантних посад та проведення конкурсного відбору науково-педагогічних працівників УДУНТ», а тому вона змушена звернутись до суду.
Просила визнати незаконним проведення конкурсу та скасувати його результати в частині конкурсу на зайняття вакантних посад доцентів кафедри «Інтелектуальної власності та управління проєктами» навчально-наукового інституту «Інститут промислових та бізнес технологій» Українського державного університету науки і технологій, результати якого оформлені протоколом № 16 від 15 травня 2024 року засідання кафедри інтелектуальної власності та управління проектами, протоколом № 5 від 21 травня 2024 року засідання вченої ради факультету дизайну машин та захисту довкілля, протоколом № 4 від 07 червня 2024 року засідання конкурсної комісії навчально-наукового інституту «Інститут промислових та бізнес технологій» Українського державного університету науки і технологій.
Також позивач просила:
- визнати незаконними та скасувати рішення Українського державного університету науки і технологій про обрання на вакантні посади доцентів кафедри «Інтелектуальної власності та управління проектами» навчально-наукового інституту «Інститут промислових та бізнес технологій» Українського державного університету науки і технологій, а саме: рішень щодо необрання ОСОБА_1 на посаду доцента та рішення про обрання на посаду доцента кафедри інших кандидатів на посаду доцента кафедри «Інтелектуальної власності та управління проектами» за результатами конкурсного відбору, який проводився на виконання Наказу УДУНТ від 29 грудня 2023 року № 383-к «Про організацію конкурсного відбору на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету», та наказу УДУНТ від 01 квітня 2024 року № 103-к.;
- визнати незаконним та скасувати наказ в.о. ректора Українського державного університету науки і технологій від 06 серпня 2024 року № 239-ос в частині її звільнення з посади 0,85 ставки доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами;
- поновити її на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «Інтелектуальної власності та управління проєктами» навчально-наукового інституту «Інститут промислових та бізнес технологій» Українського державного університету науки і технологій та допустити рішення суду в цій частині до негайного виконання;
- стягнути з Українського державного університету науки і технологій на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на дату ухвалення рішення суду в даній справі;
- стягнути з Українського державного університету науки і технологій на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. та судові витрати (том 1 а.с.1-21).

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 11 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Українського державного університету науки і технологій, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання наказів та рішень незаконними, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено (том 4 а.с. 43-52).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, не доведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 4 а.с. 57-69) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом в.о. ректора Українського державного університету науки і технологій (надалі - УДУНТ) № 26-ос від 10 лютого 2023 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 01 липня 2022 року по 30 червня 2024 року на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «Економіка та менеджмент» на умовах строкового трудового договору до обрання за конкурсом (т.1, а.с. 54).
Наказом УДУНТ від 29 грудня 2023 року № 383-к «Про організацію конкурсного відбору на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету» було вирішено провести конкурсний відбір на заміщення вакантних посад професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів кафедр, в період з 01 квітня 2024 року по 30 червня 2024 року (т.1, а.с. 63).
Наказом УДУНТ № 56 а-2 від 14 березня 2024 року створено конкурсну комісію УДУНТ для проведення відбору на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету (т.1, а.с. 55-56).
Наказом УДУНТ від 01 квітня 2024 року № 103-к «Про оголошення конкурсу» у зв`язку із наявністю вакантних посад професорсько-викладацького складу в університеті та з метою проведення конкурсу на заміщення вакантних посад оголошено конкурс на заміщення вакантних посад професорсько-викладацького складу.
По кафедрі інтелектуальної власності та управління проєктами оголошено конкурс на заміщення наступних вакантних посад: професор, доцент (5 штатних одиниць), старший викладач (т.1, а.с. 59-62).
Наказом УДУНТ від 07 травня 2024 року № 138-к «Про допущення до участі у конкурсі на заміщення посад науково-педагогічних працівників» було допущено до участі у конкурсі наступних працівників навчально-наукового інституту «Інститут промислових та бізнес технологій» (факультет дизайну машин та захисту довкілля), зокрема з кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами, наступних осіб: ОСОБА_6 (професор); ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - доценти, а також старшого викладача ОСОБА_7 .
Таким чином, на 5 вакантних посад доцента (5 штатних одиниць) кафедри інтелектуальної власності та управління проектами для участі у конкурсі було допущено 5 доцентів, які працювали на той час в УДУНТ, в тому числі позивача ОСОБА_1 .
За вимогами ч.ч. 2, 7 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту» вчена рада закладу вищої освіти обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади завідувачів (начальників) кафедр, професорів і доцентів, директора бібліотеки, керівників філій. У закладі вищої освіти можуть бути утворені вчені ради структурних підрозділів, повноваження яких визначаються вченою радою закладу вищої освіти відповідно до статуту вищого закладу вищої освіти. Вчена рада закладу вищої освіти може делегувати частину своїх повноважень вченим радам структурних підрозділів. Склад відповідних вчених рад формується на засадах, визначених частинами третьою і четвертою цієї статті.
Згідно витягу з протоколу № 16 засідання кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами від 15 травня 2024 року у присутності 8 осіб із 9 штатних науково-педагогічних працівників кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами за результатами таємного голосування ухвалено вважати ОСОБА_1 не обраною за конкурсом на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами («за» проголосувала 1 особа, проти -«6», недійсних бюлетенів - «1»). На підставі таємного голосування ухвалено не рекомендувати Вченій раді факультету дизайну машин та захисту довкілля ННІ «ІПБТ» кандидатуру доцента, к.т.н. ОСОБА_1 для обрання за конкурсом на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами (т.1, а.с. 50 зворот).
У подальшому, 21.05.2024 року, на засіданні Вченої ради факультету дизайну машин та захисту довкілля від 21 травня 2024 року за наслідками розгляду питання про обрання за конкурсом на посади науково-педагогічних працівників, шляхом таємного голосування 13 осіб з 14 членів Вченої ради факультету ДМЗ ухвалили на підставі таємного голосування не обирати ОСОБА_1 за конкурсом на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами. За результатами таємного голосування «за» проголосували 3 особи, «проти» - 10 осіб, «недійсних бюлетенів» - 0 (т.1, а.с.51 зворот).
Згідно витягу з протоколу № 4 конкурсної комісії Навчально-наукового інституту «Інститут промислових та бізнес технологій» (ННІ ІПБТ) від 07 червня 2024 року ухвалено підтвердити рішення засідання кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами та засідання Вченої ради факультету дизайну машин та захисту довкілля щодо обрання за конкурсом на заміщення вакантної посади доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проектами. Результати відкритого голосування щодо обрання ОСОБА_1 на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проектами: «за» - 0; «проти» - 10, «недійсних бюлетенів» - 0 (т.1, а.с.52).
На підставі результатів відкритого голосування ухвалено не рекомендувати кандидатуру ОСОБА_1 на посаду доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проектами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що заявлені вимоги є необґрунтованими та недоведеними. 

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами сторони позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Звертаючись із позовною заявою, позивач вказувала на неврахування Вченою радою її наукових досягнень під час голосування, які є більш вагомими, ніж досягнення інших кандидатів, зокрема, замість відповідності 9 пунктам її професійної активності значаться лише 4 зараховані пункти. Зазначала, що окрім правильного зазначення її прізвища, ім`я та по батькові, наукового ступеню, вченого звання та кількості наукових статей у періодичних виданнях категорії Б України, у тому числі Scopus/WOS (відповідно 17/3) всі інші параметри містять очевидну завідомо недостовірну інформацію, фабрикацію, фальсифікацію, тощо. 

Однак, вказані аргументи не прийнятті судом 1 інстанції з огляду на наступне. 

Пунктом 4 Положення про заміщення вакантних посад та проведення конкурсного відбору науково-педагогічних працівників УДУНТ передбачені вимоги до кандидатів НПП.
Так на посаду доцента можуть претендувати особи, які викладають навчальні дисципліни на високому науково-методичному рівні та мають науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук та/або вчене звання за профілем кафедри та:
1) стаж роботи на посадах НПП не менше 3 років, але не менше 5 видів досягнень у професійній діяльності, визначених у Ліцензійних умовах провадження освітньої діяльності, за останні 5 років у тому числі не менше 5 публікацій у наукових виданнях (періодичні фахові видання України та/або видання, що включені до науко-метричних баз Scopus та/або Web of Science Core Collection) за останні 5 років, у тому числі не менше однієї публікації у виданнях, що включені до науко-метричних баз Scopus та/або Web of Science Core Collection;
2) стаж наукової діяльності за профілем кафедр не менше 3 років, не менше 4 видів досягнень у професійній діяльності, визначених у Ліцензійних умовах провадження освітньої діяльності, за останні п`ять років, у тому числі наявність не менше 5 публікацій у наукових виданнях (періодичні фахові видання України та/або видання, що включені до науко-метричних баз Scopus та/або Web of Science Core Collection) за останні 5 років, у тому числі не менше однієї публікації у виданнях, що включені до науко-метричних баз Scopus та/або Web of Science Core Collection;
3) стаж професійної діяльності за профілем кафедри не менше 3 років.

Таким чином, згідно вказаного Положення, кількість наукових праць, публікацій та стаж роботи впливає на можливість допуску кандидата до участі у конкурсі.

Наказом УДУНТ від 07 травня 2024 року № 138-к було допущено ОСОБА_1 до участі у конкурсі на заміщення посад науково-педагогічних працівників (том 1 а.с. 59-62).

Положення про заміщення вакантних посад та проведення конкурсного відбору науково-педагогічних працівників УДУНТ не містить умов, за якими переможцем конкурсу є особа, яка має більше наукових праць, активностей тощо.

У зв`язку із чим суд 1 інстанції прийшов до висновку, що в документі «Інформація про наукові та професійні досягнення к.т.н., доц. І.О.Гордєєвої, яка бере участь у конкурсному відборі на заміщення вакантної посади доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами ННІ ІПБТ УДУНТ) неправильно було зазначено кількість її професійних досягнень та публікацій не могло вплинути на результат конкурсного відбору, наслідки таємного голосування.

Також, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про вчинення відносно неї дискримінації під час голосування на кафедрі, адже негативний висновок кафедри не є підставою для відмови претенденту у розгляді його кандидатури Вченою радою (пункт 5.5.2 Положення про заміщення вакантних посад та проведення конкурсного відбору науково-педагогічних працівників УДУНТ).

Тільки рішення Вченої ради УДУНТ є підставою для укладання трудового договору (контракту) з обраною на посаду науково-педагогічного працівника особою та видання ректором наказу про прийняття її на роботу.

Крім того, звертаючись з позовною заявою, позивач вказувала, що доцент ОСОБА_4 взагалі не мав бути допущений до участі у конкурсі, оскільки був позбавлений наукового ступеню доктора технічних наук рішенням НАЗЯВО від 27.06.2023 року, Рішенням МОНУ № 1309 від 25.10.2023 року за фактом фабрикації та фальсифікації, як і доцент ОСОБА_2 , якою порушено п.4.8 Положення та п.37 Ліцензійних умов Постанови КМУ № 365 від 24 березня 2021 року в частині відповідності кадровим вимогам ліцензійних умов провадження освітньої діяльності до профілю кафедри, та старший викладач ОСОБА_7 , яка має суттєві порушення академічної доброчесності.

Суд 1 інстанції прийшов до висновку, що вказані аргументи не можуть бути підставами для скасування результатів конкурсу, оскільки, як було зазначено вище, на посади 5 доцентів претендувало 5 осіб, а тому обрання інших 4-х учасників конкурсу не порушує права ОСОБА_1 , яку не обрали на посаду за результатами таємного голосування, й одна посада доцента залишилась вакантною.
З цих же підстав судом 1 інстанції відхилено й аргументи позивача стосовно того, що конкурс був оголошений не на всі вакантні посади.

Крім того, ОСОБА_7 претендувала на посаду старшого викладача, відтак її допуск до конкурсу та призначення на вказану посаду жодним чином не порушує прав позивача, яка мала намір зайняти посаду доцента кафедри.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про тиск перед або під час голосування на членів кафедри та/або Вченої ради.
Аргументи позивача стосовно того, що вона не була присутня на засіданні Вченої ради також не взяті до уваги судом 1 інстанції, оскільки не дають підстав для висновку про незаконність результатів проведення конкурсу, Положення про заміщення вакантних посад та проведення конкурсного відбору науково-педагогічних працівників УДУНТ не передбачена обов`язкова присутність кандидатів на засіданні Вченої ради факультету.

У зв`язку із вище викладеним суд 1 інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання незаконним проведення конкурсу та скасування його результатів, а також рішень щодо необрання ОСОБА_1 на посаду доцента та рішення про обрання на посаду доцента кафедри інших кандидатів на посаду доцента кафедри «Інтелектуальної власності та управління проектами» за результатами конкурсного відбору, який проводився на виконання Наказу УДУНТ від 29.12.2023 року № 383-к «Про організацію конкурсного відбору на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету», та наказу УДУНТ від 01.04.2024 р. № 103-к.

Щодо вимог позивача про визнання незаконним та скасувати наказу в.о. ректора Українського державного університету науки і технологій від 06 серпня 2024 року № 239-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади 0,85 ставки доцента кафедри інтелектуальної власності та управління проєктами, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом 1 інстанції зазначено наступне.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором i угодою сторін.
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.
Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.
Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.
У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.
Згідно з положеннями частин 9, 11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.
Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації (далі Положення), затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 р. № 744, передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.
Таким чином, норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 13.09.2017 р. у справі № 6-254цс17.

Матеріалами справи встановлено, що наказом в.о. ректора УДУНТ № 26-ос від 10 лютого 2023 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 01 липня 2022 року по 30 червня 2024 року на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «Економіка та менеджмент» на умовах строкового трудового договору до обрання за конкурсом.

Жодних заперечень проти укладання строкового трудового договору позивач не заявляла, а навпаки у заяві від 14 лютого 2023 року ОСОБА_12 окреслила строк трудового договору - до 30 червня 2024 року (том 1 а.с.109).

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

19 червня 2024 року позивач особисто отримала попередження про передуюче звільнення за п.2 ст. 36 КЗпП України (том 1 а.с.48).

Оскільки строк дії трудового договору сплив 30 червня 2024 року, новий контракт не укладено, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що строковий трудовий договір припинився у зв`язку з закінченням його строку, тому відповідачем правомірно застосовано п. 2 ст. 36 КЗпП України та трудовий договір з позивачем припинено у зв`язку із закінченням його строку, у зв`язку із чим відсутні підстави для скасування наказу про звільнення позивача № 239-ос від 06 серпня 2024 року.

Норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини між сторонами, передбачають зокрема, обіймання посади науково-педагогічного працівника доцента та укладення трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору, оскільки ОСОБА_12 не обрано за конкурсом шляхом таємного голосування на посаду доцента кафедри «Інтелектуальної власності та управління проєктами» ННІ «Інститут промислових та бізнес технологій» УДУНТ, відсутні правові підстави для її поновлення на посаді доцента вказаної кафедри та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, судом 1 інстанції зазначено.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Судом 1 інстанції під час розгляду справи по суті не встановлено факту порушення прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин з відповідачем, а отже позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволеною. 

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку з яким погоджується колегія суддів, що позовні вимоги  ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, які відповідають вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи. Доводи апеляційної скарги зазначені висновки не спростовують.

Так, доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-  
У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 липня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.

Судді: