ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/1177/25 Головуючий суддя І інстанції Спесивцев О. В.
Провадження № 22-ц/818/1102/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок ДТП

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2026 року    м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В., 
за участю секретаря судового засідання Холод М.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2025 року, у цивільній справі № 645/1177/25, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ТДВ СК "Альфа-Гарант" про відшкодування шкоди,
в с т а н о в и в :
У лютому 2025 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ТДВ СК "Альфа-Гарант" про відшкодування шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 12.07.2024 року о 14:00 у м.Харкові по пр.Льва Ландау в районі буд. 241-А, сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі – ДТП) за участю транспортних засобів «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_2 та «Subaru Outback», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 . Постановою Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2024 року по справі №643/7702/24, ОСОБА_2 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. Внаслідок ДТП автомобіль «Subaru Outback», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить позивачу на праві власності, отримав пошкодження. Вказує, що згідно з калькуляцією, складеною товариством з обмеженою діяльністю «ТЕХНО АВТО ДІМ» вартість ремонту автомобіля, становить: 126365 грн. - вартість робіт та 480750 грн. - вартість деталей, які підлягають заміні та матеріалів, а загальна сума майнової шкоди, завданої внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, становить 607115 грн. 
Вказав, що 10 вересня 2024 року була укладена угода про розмір страхового відшкодування відповідно до якої Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», за страховиком за полісом 217948633, було виплачено позивачу страхове відшкодування в сумі 111 600,00 грн. 
Зазначав, що крім завданої майнової шкоди внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у пережитому у ДТП переляку, нервовому стресі, моральних стражданнях та переживаннях за стан здоров`я постраждалої внаслідок ДТП ОСОБА_3 , яка отримала легкі травми, а також через пошкодження власного майна, погіршення його технічного і естетичного стану, у неможливості користуватися ним та побутових незручностях, що виникли внаслідок цього, яку оцінив у 30000 грн.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь в якості відшкодування суму завданої майнової шкоди у розмірі 495515 грн., моральної шкоди 30000 грн., а всього 525515 грн.
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму франшизи у розмірі 1600 грн 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 25000 грн. 00 коп., що загалом становить 26600 грн. 00 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 265 грн. 91 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 майнової шкоди у розмірі 493 915,00 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 майнової шкоди 495 515,00 грн задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги покласти на відповідача - ОСОБА_2 .
Вказав, що постановою Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2024 року по справі №643/7702/24, ОСОБА_2 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн., тому він відповідно до ст.1194 ЦК України має право на відшкодування різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування виплаченою страховою компанією.
Стверджує, що проведення судової авто-товарознавчої експертизи у цій справі не є обов`язковим, оскільки в матеріалах справи вже наявні належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують як факт пошкодження транспортного засобу, так і реальну вартість його відновлення.
Зазначив, що вартість транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди не є самостійним критерієм для визначення права потерпілого на компенсацію завданої шкоди, якщо витрати на відновлювальний ремонт не перевищують ринкову вартість автомобіля настільки, щоб визнавати його відновлення економічно недоцільним. Законодавство України не встановлює жодного обмеження, за яким право на відшкодування шкоди ставилося б у залежність від співвідношення між ринковою вартістю транспортного засобу та вартістю його ремонту.
Зауважив, що сама по собі висока вартість ремонту не є підставою для відмови у компенсації, якщо такі витрати реально необхідні для відновлення транспортного засобу після пошкодження. Верховний Суд неодноразово наголошував, що право потерпілого на відшкодування шкоди виникає у повному обсязі з моменту її заподіяння і не залежить від економічної доцільності відновлення майна чи співвідношення його вартості до вартості ремонту (див. правові висновки у постановах від 06.07.2018 у справі №924/675/17, від 16.01.2018 у справі №758/11064/14-ц, від 25.04.2018 у справі №760/5618/16-ц).
Зазначив, що наявні в матеріалах справи документи: рахунки-фактури, акт виконаних робіт, ствердження завершення ремонту — дають змогу достовірно встановити як факт пошкодження, так і реальну вартість його усунення. Тому такі документи повинні були бути - кладені судом в основу рішення, а не відкинуті через необґрунтовані сумніви щодо доцільності ремонту.
10 листопада 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 -адвокатом Бібік О.В. подані заперечення на апеляційну скаргу.
Вказав, що сторони погодили в угоді про розмір страхового відшкодування від 10.09.2024, яку підписав потерпілий ОСОБА_1 . В п. 4 вказаної угоди сторони підтвердили, що вказана у п.3 цієї Угоди сума страхового відшкодування за дорожньо-транспортною пригодою, зазначеною вище, є остаточною. Сторони не матимуть жодних фінансових або будь-яких інших претензій щодо розміру цієї суми.
Документи надані позивачем копія рахунку-фактури № СФ-0000210 від 01.08.2024, виданого ТОВ «ТЕХНО АВТО ДІМ» на суму 607115,00 грн. не може слугувати належним доказом, що підтверджує дійсний розмір шкоди, заподіяний пошкодженням автомобіля SUBARU OUTB AK д/н НОМЕР_3 в результаті ДТП 08.07.2024, оскільки рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Доказів того, що позивачем ОСОБА_1 вказаний рахунок на зазначену у ньому суму 607115,00 грн. оплачений до підписання угоди про розмір страхового відшкодування від 10 вересня 2024 не надано. Відтак вважає, що дійсним реальним розміром матеріальної шкоди, завданої автомобілю SUBARU OUTBAK д/н НОМЕР_3 , що належить позивачу ОСОБА_1 , в результаті ДТП 08.07.2024 є сума 111600,0 грн. про що без проведення експертизи погодився позивач, зафіксувавши своє волевиявлення власним підписом в угоді про розмір страхового відшкодування від 10.09.2024. 
З урахуванням тих обставин, що ліміт страхового відшкодування за заподіяну шкоду майну є більшим ніж розмір узгодженого сторонами розміру матеріальної шкоди та цей розмір визначено за свідомим і добровільним волевиявленням потерпілого ОСОБА_1 без проведення відповідної товарознавчої експертизи, то виходячи із принципу добросовісності учасників цивільного обороту вказує на відсутність підстав для сумніву у дійсному розмірі спричиненої шкоди у розмірі 111600,0 грн, яка відшкодована потерпілому у повному обсязі ТДВ СК «Альфа-Гарант».
Зауважує, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N: 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову ОСОБА_1 не до страхової компанії ТДВ СК «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, де ліміт відповідальності дозволяв це зробити, то це є самостійною підставою для відмови у позові.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивачем рішення суду оскаржено лише в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 майнової шкоди у розмірі 493 915,00 грн, тому у іншій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду повністю відповідає.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сума франшизи за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №217948633, яка була також погоджена між позивачем та ТДВ СК «Альфа-Гарант» в угоді від 10.09.2024 року становить 1600,00 грн., доказів, що станом на час розгляду справи відповідач франшизу позивачу відшкодував матеріали справи не містять. 
Щодо стягнення моральної шкоди, суд застосовуючи принципи розумності, справедливості та співмірності вважав необхідним і достатнім для відновлення порушеного права позивача стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 25000 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу «Subaru Outback», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
12.07.2024 року о 14:00 у м.Харкові по пр.Льва Ландау в районі буд. 241-А, сталася ДТП за участю транспортних засобів «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_2 та «Subaru Outback», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП належний позивачу автомобіль «Subaru Outback», реєстраційний номер НОМЕР_2 , отримав пошкодження.
Постановою Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2024 року по справі №643/7702/24, ОСОБА_2 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.
Цивільно-правова відповідальність відповідача на час ДТП була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант», що підтверджується наявним в матеріалах справи полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №217948633 (строком дії з 00:00 годин 17.11.2023 року по 16.11.2024 року включно).
10 вересня 2024 року, вже після страхового випадку, між страховиком ТДВ СК «Альфа-Гарант» та потерпілим ОСОБА_1 укладено угоду про розмір страхового відшкодування, згідно з якою сторони на підставі ст. 36 п. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» досягли згоди про розмір матеріального збитку та розмір страхового відшкодування. Також сторони не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Сторони досягли згоди, що сума матеріального збитку за страховим випадком, що стався 08.07.2024 р., складає 111600 грн. Страхових і потерпілий досягли згоди, що сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком визначається з урахуванням франшизи, яка за полісом 217948633 складає 1600 грн., в розмірі 110000 грн. Сторони підтверджують, що вказана у цій угоді сума страхового відшкодування за дорожньо-транспортною пригодою, зазначеною вище, є остаточною. Сторони не матимуть жодних фінансових або будь-яких інших претензій щодо розміру цієї суми. Страховик зобов`язаний у строк, визначений законом прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування, та виплатити його, або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Дана угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами. 
На виконання даної угоди ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 110000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 03.10.2024 року №51834 та наданою позивачем випискою по рахунку (а.с.65).
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував, що виплачена страховиком сума не покриває повністю вартість відновлення належного йому автомобіля, який складає загалом 607115 грн. (у т.ч. 126365 грн. - вартість робіт та 480750 грн. - вартість деталей, які підлягають заміні та матеріалів), на підтвердження чого надав копію Рахунку-фактури №СФ-0000210 від 01.08.2024 року складеного ТОВ «ТЕХНО АВТО Дім», а також складені ФОП ОСОБА_4 рахунком-фактурою від 14.08.2024 року та Рахунком-заказом №16/09 (Акт виконаних робіт) від 16.09.2024 року.
Позивач посилаючись на те, що саме відповідач, як винуватець ДТП повинен нести відповідальність за завдані збитки в частині різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму завданої майнової шкоди у розмірі 495515 грн., а також моральної шкоди 30000 грн.
Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди – це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відносини у цій сфері на час виникнення спірних правовідносин регламентував Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV).
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно із статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абзац 1 пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).
При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Статтею 28 Закону № 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого – це шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
Згідно з пунктами 34.1, 34.2 статті 34 Закону № 1961-ІV страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
У відповідності до пункту 34.3 статті 34 Закону № 1961-IV якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Відповідно до пункту 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися, зокрема зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують.
Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).
Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Разом з тим, пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV визначено, що страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
У відповідності до пункту 36.7 статті 36 Закону № 1961-IV рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 686/5234/15-ц зазначено, що: «ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» виконано свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку оцінено шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та у визначені Законом строки виплачено страхове відшкодування. Так як Закон не встановлює обов`язку страховика коригувати розмір страхового відшкодування залежно від коливання курсу валюти та відповідної зміни вартості відновлювального ремонту, у суду не було правових підстав для стягнення зі страхової компанії на користь позивача додаткової суми страхового відшкодування, обрахованого з розміру матеріального збитку, визначеного у цінах на день проведення експертизи».
У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 357/3729/17 вказано, що: «угодою від 23 грудня 2016 року, укладеною між ОСОБА_5 і ПАТ «Страхова компанія «Країна», сторони досягли згоди про розмір матеріальних збитків за страховим випадком, який відбувся 17 листопада 2016 року, та визначили його у розмірі 12 228 грн 53 коп. В угоді ОСОБА_5 засвідчено, що вона згодна із розміром страхового відшкодування, на проведенні експертизи не наполягала та після його отримання не матиме матеріальних претензій до ПАТ «Страхова компанія «Країна» (а.с. 87). Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону, дійшли помилкового висновку про те, що страховик своє зобов`язання перед позивачкою по виплаті погодженої суми страхового відшкодування не виконав, своєю відмовою у здійсненні страхового відшкодування він відмовився від згоди досягнутої з позивачкою щодо суми страхової відшкодування. Суди у порушення зазначених положень закону не звернули уваги на те, що факт перерахування ПАТ «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_5 страхового відшкодування у розмірі, погодженому між ними, свідчить про виконання страховиком свого зобов`язання з виплати страхового відшкодування та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі».
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2019 року у справі № 564/1682/16-ц зазначено, що: «05 серпня 2016 року позивач та ПАТ СК «Провідна» уклали угоду про розмір страхової виплати і спосіб здійснення страхового відшкодування, згідно з якою розмір страхового відшкодування було визначено у розмірі 14677,12 грн та зазначено, що після виплати страхового відшкодування в цьому розмірі обов`язок страховика вважається виконаним. Підписавши вказану угоду, сторони погодилися з усіма її умовами. Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача і самого факту обману при укладенні оспорюваної угоди позивач суду не надав. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 17 серпня 2016 року позивач отримав від ПАТ СК «Провідна» страхове відшкодування у сумі 14 677,12 грн, розмір якого був визначений та погоджений укладеною між сторонами угодою від 05 серпня 2016 року. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду про те, що ПАТ СК «Провідна» виконала свої зобов`язання, передбачені законодавством щодо виплати страхового відшкодування позивачу, а отже заявлені вимоги до ПАТ СК «Провідна» задоволенню не підлягають.
У справі № 569/13697/15-ц Верховний Суд (постанова від 21 березня 2018 року), залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV. Однак суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати.
Крім того, у справі № 333/2096/17 Верховний Суд (постанова від 10 червня 2020 року), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
У справі, яка переглядається, встановлено, що наданий позивачем Рахунок-фактура №СФ-0000210 від 01.08.2024 року складений ТОВ «ТЕХНО АВТО Дім» не підтверджує, що зазначені у витрати на відновлювальний ремонт автомобіля на загальну суму 607115 грн. (у т.ч. 126365 грн. - вартість робіт та 480750 грн. - вартість деталей, які підлягають заміні та матеріалів) – пов`язані з ДТП, оскільки відповідних результатів огляду свого автомобіля після ДТП позивач до суду не надав, а тому суд позбавлений можливості оцінити належність вказаного Рахунку-фактури до цієї справи.
Оскільки надані позивачем на підтвердження позову документи не містять інформації щодо розміру механічних ушкоджень, які були отримані автомобілем позивача в результаті ДТП, - суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги. 
З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо проведеної ним оплати ремонтних робіт були оплачені ним у готівковій формі.
Таким чином, за недоведеності причинного зв`язку проведених ремонтних робіт з ДТП суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, за недоведеністю. Ніяких клопотань про призначення судової автотоварознавчої експертизи позивач під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не заявляв.
У справі № 569/13697/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 21 березня 2018 року), залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV. Суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати.

Також у справі №333/2096/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 10 червня 2020 року), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача.

З матеріалів справи вбачається, що 10 вересня 2024 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 уклали угоду про розмір страхового відшкодування, відповідно п.1 до якої сторони на підставі пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» досягли згоди про розмір матеріального збитку та розмір страхового відшкодування, а також сторони не наполягають на проведені оцінки, експертизи пошкодженого майна (а.с. 92, 94).
В пунктах 2, 3 зазначеної угоди страховик та потерпілий досягли згоди, що сума матеріального збитку за страховим випадком, що стався 08.07.2024, складає 111600,00 грн. Сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком визначається з урахуванням франшизи, яка за полісом 217948633 складає 1 600,00 грн, у розмірі 110000,00 грн.
Згідно із пунктом 4 угоди сторони підтвердили, що вказана сума страхового відшкодування у розмірі 110 000,00 грн є остаточною, вони не матимуть жодних фінансових або будь-яких інших претензій щодо розміру цієї суми та строків її виплати.
Отже, за встановленими у цій справі обставинами потерпіла особа та страховик визначили розмір страхового відшкодування шляхом укладення двостороннього договору про врегулювання страхового випадку, тому експертиза (оцінка) для визначення розміру шкоди до здійснення страхового відшкодування не проводилася.
Такі дії сторін відповідають положенням пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, в силу якого страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 10 вересня 2024 року відповідачем було складено страховий акт, затверджено розрахунок страхового відшкодування та виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 110 000,00 грн (а.с. 65,100).
Тому, з огляду на наявність угоди про розмір страхового відшкодування із узгодженим сторонами розміром страхової виплати суд дійшов вірного про відмову у стягненнівідповідно до ст.1194 ЦК України на відшкодування різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування виплаченою страховою компанією.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач не погоджувався з сумою страхового відшкодування, чи звертався до страховика з проханням переглянути розмір оцінених матеріальних збитків та нарахованого страхового відшкодування, матеріали справи не містять, як і доказів того, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» надавав йому відповідь про відмову у розгляді такого прохання.
Позивач як після отримання суми страхового відшкодування так і під час розгляду справи не звертався з клопотанням про призначення судової авто-товарознавчої експертизи, з метою визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, якщо він не погоджується із сумою, яка була визначена в угоді від 10.09.2024 року та ним отримана.
Інших належних доказів, які б фактично підтвердили підстави на які, посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині позивачем не надано.
Таким чином, сума матеріального збитку, на момент виплати визначалася між потерпілою особою та страховиком ТДВ СК «Альфа-Гарант», позивач погодився з виплатою, не заперечував проти її розміру; відсутні докази на підтвердження проведення позивачем відновлювального ремонту автомобіля саме на заявлену суму - 607115 грн.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Крім того, для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема і в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин.
Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується зокрема на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначав, що добросовісність – це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Договір є універсальним регулятором приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Змістом положень частини першої статті 627 ЦК України установлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
При цьому згідно з частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).
В підписаній ОСОБА_1 угоді про розмір страхового відшкодування зазначено, що він та страховик на підставі пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV дійшли згоди про розмір матеріального збитку та розмір страхового відшкодування, не наполягають на проведені оцінки та/або експертизи пошкодженого майна, а узгоджена сума страхового відшкодування у розмірі 110 000,00 грн є остаточною і сторони не матимуть жодних фінансових або будь-яких інших претензій щодо розміру цієї суми.
Тобто, за змістом вказаного узгодження ОСОБА_1 , діючи добровільно, на власний розсуд погодився із розміром страхового відшкодування ТДВ СК «Альфа-Гарант» в сумі 110 000,00 грн та правовими наслідками такої виплати, а заявлена в подальшому вимога до страхової компанії суперечить як попередній поведінці позивача, так і засадам розумності та диспозитивності.
Відомостей про те, що ОСОБА_1 підписав вказане узгодження під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини або не усвідомлюючи значення своїх дій, матеріали справи не містять.
Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 грудня 2023 року в подібній справі № 759/28079/21, яка передавалась на розгляд як Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, так і Великої Палати Верховного Суду.
Поняття «франшиза» міститься в ст. 9 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року №85/96-ВР, відповідно до якої франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
У ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування має бути компенсована страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки.
За таких обставин, з огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки франшиза - це частина збитку, яка підлягає самостійному відшкодуванню (покриттю) страхувальником за свій рахунок при виникненні страхового випадку, отже сума франшизи, яка встановлена страховим полісом, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
В іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось. 
Колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 06.07.2018 у справі №924/675/17, від 16.01.2018 у справі №758/11064/14-ц, від 25.04.2018 у справі №760/5618/16-ц, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, а отже не є релевантними до обставин цієї справи.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.

Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2025 року у оскаржуваній частині-залишити без змін.

В іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.
 
Головуючий     В.Б.Яцина 

Судді колегії        Ю.М.Мальований 

О.В. Маміна.