ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Номер провадження: 22-ц/819/164/26 
Єдиний унікальний номер справи: 766/16008/25
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 року   м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого  Приходько Л. А.,
суддів:  Базіль Л. В.,
Радченка С.В..,
секретар Андреєва В.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суд Херсонської області від 05 грудня 2025 року, у складі головуючого судді Кузьміної О.І., 
встановив:

У жовтні 2025 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що з 29 грудня 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного подружнього життя народилася дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час в Херсонському міському суді Херсонської області на розгляді перебуває цивільна справа про розірвання між ними шлюбу.
Під час шлюбу, 17 березня 2021 року, між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 продала їй квартиру АДРЕСА_1 . Купівлю квартири здійснено за 419 200,00 грн. Зазначає, що вказаний правочин здійснено за згодою другого із подружжя - ОСОБА_2 , проте кошти на купівлю квартири у розмірі 60 875 доларів США їй надав особисто її батько – ОСОБА_5 , що підтверджується випискою по рахунку, відкритому в АТ «Райффайзен Банк". Згідно заяви на видачу готівки від 07 грудня 2020 року нею із рахунку було знято грошові кошти у розмірі 60 650 доларів США, за частину з яких нею було придбано вищезазначену квартиру.
На підставі наведеного, посилаючись на те, що квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою її власністю, оскільки придбана за особисті кошти надані їй батьком, позивачка просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,4 кв.м, житловою – 29,7 кв.м.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2025 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя - відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що  під час розгляду справи достовірно встановлено, що оспорювана квартира придбана у період шлюбу сторін, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказана квартира АДРЕСА_1 була придбана виключно за кошти, які належали позивачу особисто, останньою суду не надано.
Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу безпосередньо до Херсонського міського суду Херсонської області, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно надано оцінку встановленим обставинам справи, не надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам на підтвердження належності їй особисто грошових коштів, за які було придбано квартиру у період шлюбу.
Так, до позову нею було долучено: виписку по банківському рахунку, з якої вбачається надходження 03 грудня 2020 року від її батька грошових коштів у сумі 60 875 доларів США; заяву на видачу готівки від 07 грудня 2020 року, що підтверджує фактичне зняття нею 60 650 доларів США; договір купівлі-продажу квартири від 17 березня 2021 року; свідоцтво про народження. Суд першої інстанції мав дослідити зазначені докази в їх сукупності та надати їм відповідну оцінку, однак цього зроблено не було.
Крім того, судом не враховано той факт, що відповідачем було подано заяву, в якій він визнає позовні вимоги та обставини, зазначені в позові, щодо належності грошових коштів на придбання квартири особисто позивачці, які остання отримала від свого батька. 
Тобто, суд першої інстанції помилково не дослідив усі подані нею письмові докази, не врахував і не оцінив документи, які безпосередньо підтверджують особистий характер коштів, не врахував заявлене відповідачем повне та добровільне визнання обставин, що згідно ст.82 ЦПК України не потребують подальшого доказування, не навів жодних мотивів для відхилення визнання позову.
У письмовому відзиві на скаргу  ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги та обставини, зазначені в ній, визнає у повному обсязі. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі..
Позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Устюжиної Т.Ю. та від представника ОСОБА_1 – адвоката Вічної І.М. надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх явка обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надано, а відповідно до ч.2ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження того, спірна квартира, яка придбана у період шлюбу, придбана виключно за кошти, які належали позивачу особисто. Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв визнання відповідачем позовних вимог, як таке, що суперечить закону.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що з 29 грудня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 (а.с.20).
Згідно договору купівлі-продажу від 17 березня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Зоріною Н.В., ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 21 березня 2021 року (а.с.14,26-27). Тобто, зазначена квартира придбана у період шлюбу та зареєстрована на ім`я позивачки.
Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що вказана квартира придбана нею за її особисті кошти, надані її батьком. На підтвердження даних обставин позивачка послалася на наступні докази.
Так, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Комсомольським відділом ЗАГС м.Херсона 13 серпня 1993 року, позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 (а.с.7, 8-9, 10, 20).
Відповідно до наявної в матеріалах справи Виписки від 21 жовтня 2025 року по рахунку№ НОМЕР_3 , відкритому в АТ «Райффайзен Банк» на ім`я позивачки, 03 грудня 2020 року від ОСОБА_5 на рахунок надійшли грошові кошти у розмірі 60 875,00 доларів США. 07 грудня 2020 року, на підставі заяви про видачу готівки від 07 грудня 2020 року, ОСОБА_1 зняла зі свого рахунку грошові кошти у розмірі 60 650,00 доларів США (а.с.12,13,14).
Крім того, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про визнання позовних вимог. В заяві відповідач повідомив, що він визнає ті обставини, що квартира була придбана за кошти ОСОБА_1 , які вона отримала від свого батька, і тому така квартира є її особистою власністю.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті16 ЦК України.
На підставі пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Визнання позову відповідачем - це одностороннє волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є проявом принципів диспозитивності і змагальності.
Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Частиною четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Зазначена норма встановлює обов`язок суду перевірити чи не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб визнання позову відповідачем.
З аналізу вказаної норми, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не може бути безумовною підставою задоволення позову, у випадку якщо воно суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку наявні.
Вказана правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17 та від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.
Під час розгляду справи суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені позивачкою докази на підтвердження заявлених нею вимог щодо визнання квартири її особистою власністю, не надав їм належної правової оцінки та не врахував при цьому позицію відповідача з приводу визнання ним заявлених позовних вимог.
Частиною першою статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Згідно з частиною другою статті372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до частини першої статті70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Звертаючись до суду з вимогою про визнання квартири особистою власністю ОСОБА_1 довела належними та допустимими доказами наявність у неї власних коштів у розмірі, необхідному для купівлі спірної квартири 17 березня 2021 року. 
При цьому, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді відповідач ОСОБА_2 заявляв про повне визнання ним позовних вимог ОСОБА_1 . 
До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучена інформація з Єдиного реєстру боржників та з Автоматизованої системи виконавчих проваджень щодо відсутності у відповідача будь-яких боргових зобов`язань та виконавчих проваджень. Не встановлено таких обставин і апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги.
Тобто, обставин і доказів, які б свідчили, що визнання відповідачем ОСОБА_2 позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб до суду не надано і апеляційним судом таких не встановлено.
З огляду на положення частини четвертої статті206 ЦПК України та встановлені по справі обставини, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, ухвалене судом першої інстанції рішення, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,4 кв.м, житловою – 29,7 кв.м.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 лютого 2026 року.

Головуючий         Л.А.Приходько

Судді:          Л.В.Базіль

С.В.Радченко