ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 р. 	Справа № 440/2762/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Р.І. Молодецький повний текст складено 15.12.25 по справі № 440/2762/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, а саме просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 30.01.2025 року о/ 163950031905 про відмову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в зарахуванні до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1985 по 07.06.1987 та з 01.09.1989 по 23.06.1992 у Дніпропетровському металургійному інституті, який зазначений в трудовій книжці серії НОМЕР_1 та підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 від 23.06.1992 року та в перерахунку пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відмовою в зарахуванні до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1985 по 07.06.1987 та з 01.09.1989 по 23.06.1992 у Дніпропетровському металургійному інституті, згідно запису в трудовій книжці;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 07.06.1987 та з 01.09.1989 по 23.06.1992 у Дніпропетровському металургійному інституті, який зазначений в трудовій книжці серії НОМЕР_1 та підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 від 23.06.1992 року та перерахувати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня призначення пенсії, тобто з 10.10.2024 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 30.01.2025 №163950031905 до загального страхового стажу позивача не було зараховано період навчання з 01.09.1985 року по 07.06.1987 рік та з 01.09.1989 року по 23.06.1992.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №163950031905 від 30.01.2025 про відмову у перерахунку пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії за віком з 10.10.2024 ОСОБА_1 , зарахувавши до загального страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 03.07.1987 та з 18.05.1989 по 23.06.1992 у Дніпропетровському ордені Трудового Червоного Прапора металургійного інституту, що дає право на пенсію за віком.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 № 1566/11846 (зі змінами та доповненнями постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2021 № 33-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
При перевірці наданих гр. ОСОБА_1 документів було виявлено розбіжність, а саме: на підтвердження періоду навчання надано довідку від 06.01.2025 № 3/11 в якій по батькові зазначено ОСОБА_2 , а у паспорті зазначено по батькові ОСОБА_3 .
Відповідач зазначає, що в разі виявлених розбіжностей в написанні прізвища, імені та по батькові в наданих документах, належність цих документів встановлюється згідно із статтею 315 ЦПК в судовому порядку.
Таким чином, гр. ОСОБА_1 відмовлено в допризначенні пенсії, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в зарахуванні періодів навчання з 01.09.1985 по 07.06.1987 та з 01.09.1989 по 23.06.1992 до страхового стажу.
Отже, на думку апелянта, немає жодних підстав для визнання протиправними дій Головного управління.
Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 10.10.2024 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Позивач звернувся із заявою про допризначення у зв`язку з наданими додатковими документами 24.01.2025. Зазначена заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві та прийнято рішення про відмову в перерахунку від 30.01.2025 № 163950031905.
В обгрунтування зазначеного рішення вказано, що при перевірці наданих гр. ОСОБА_1 документів було виявлено розбіжність, а саме: на підтвердження періоду навчання надано довідку від 06.01.2025 № 3/11 в якій по батькові зазначено ОСОБА_2 , а у паспорті зазначено по батькові ОСОБА_3 . В разі виявлених розбіжностей в написанні прізвища, імені та по батькові в наданих документах, належність цих документів встановлюється згідно із статтею 315 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку.
Позивач не погодився з такими діями відповідача та звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення №163950031905 від 30.01.2025 прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
У зв`язку з чим, суд вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії за віком з 10.10.2024 ОСОБА_1 , зарахувавши до загального страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 03.07.1987 та з 18.05.1989 по 23.06.1992 у Дніпропетровському ордені Трудового Червоного Прапора металургійного інституту, що дає право на пенсію за віком.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1058-IV).
Статтею 8 Закону № 1058 передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За визначеннями, наведеними у статті 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Статтею 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж, необхідний для призначення пенсії, обчислюється відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів (записів трудової книжки) та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування питання пенсійного забезпечення", в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII).
Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з пунктом "д" частиною третьою статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується, зокрема, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Слід зазначити, що пункт "д" частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII та Порядок № 590 не містить застережень щодо зарахування до загального трудового стажу періоду навчання за певною формою навчання, зокрема денною.
Як встановлено з матеріалів справи, з 10.10.2024 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області.
При призначенні позивачу пенсії за віком пенсійним органом не було зараховано до страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 07.06.1987 та з 01.09.1989 по 23.06.1992 у Дніпропетровському металургійному інституті.
Позивач звернувся із заявою про допризначення пенсії у зв`язку з наданими додатковими документами. Однак ГУ ПФУ в м. Києві відмовив в перерахунку пенсії, з посиланням на те, що при перевірці наданих гр. ОСОБА_1 документів було виявлено розбіжність, а саме: на підтвердження періоду навчання надано довідку від 06.01.2025 № 3/11 в якій по батькові зазначено ОСОБА_2 , а у паспорті зазначено по батькові ОСОБА_3 .
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі - Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 637 у разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Колегія суддів зазначає, що вищенаведені норми встановлюють виключний пріоритет трудової книжки перед іншими документами для визначення страхового стажу.
Пунктом 20 Порядку № 637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Таким чином, аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж працівника є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.
Пунктом 8 Порядку №637 передбачено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
З диплому серії НОМЕР_2 виданого позивачу 23.06.1992, встановлено, що у 1985 році позивач вступив до Дніпропетровського ордену Трудового Червоного Прапора металургійного інституту, і в 1992 році закінчив повний курс зазначеного інституту по спеціальності хімічна технологія твердого палива, згідно рішення державної екзаменаційної комісії від 23.06.1992 йому присвоєно кваліфікацію інженера хіміка-технолога.
Також, в копії трудової книжки позивача від 14.06.1993 серії НОМЕР_1 міститься запис про те, що з 01.09.1985 по 23.06.1992 позивач проходив навчання у Дніпропетровському металургійному інституті.
Крім того, відповідно до архівної Довідки Українського державного університету науки і технологій Міністерства освіти і науки України від 06.04.2025 № 3/11 вбачається, що позивач з 01.09.1985 по 03.07.1987 та з 18.05.1989 по 23.06.1992 навчався у Дніпропетровському ордені Трудового Червоного Прапора металургійного інституту.
Твердження відповідача про те, що довідка від 06.01.2025 № 3/11 містить по батькові ОСОБА_2 , а у паспорті зазначено по батькові ОСОБА_3 , колегія суддів відхиляє, оскільки трудовою книжкою серії НОМЕР_1 та дипломом серії НОМЕР_2 підтверджуються відомості про те, що саме позивач навчався у Дніпропетровському ордені Трудового Червоного Прапора металургійного інституту з 01.09.1985 по 03.07.1987 та з 18.05.1989 по 23.06.1992.
Варто зауважити, що певні орфографічні помилки, допущені в наказах з особового складу студентів не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на соціальне забезпечення.
Крім того, будь-які зауваження до трудової книжки серії НОМЕР_1 та диплому про навчання серії НОМЕР_2 пенсійний орган не висловлював. Трудова книжка та диплом про навчання не містять виправлень або дописок щодо оспорюваного періоду, містять відповідні підписи уповноважених осіб та скріплені печаткою, достовірність яких відповідачем не спростовується. Докази, які б свідчили про недостовірність трудової книжки серії НОМЕР_1 та диплому про навчання серії НОМЕР_2 , у відповідача відсутні.
Разом із тим, незважаючи на подані позивачем документи, на підтвердження навчання у спірний період, відповідач протиправно не врахував диплом про навчання при обчисленні страхового стажу та, як наслідок, безпідставно відмовив позивачу у перерахунку пенсії із зарахуванням до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1985 по 03.07.1987 та з 18.05.1989 по 23.06.1992 згідно диплому серії НОМЕР_2 від 23.06.1992 у Дніпропетровському металургійному інституті.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №163950031905 від 30.01.2025 про відмову у перерахунку пенсії за віком ОСОБА_1 не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання такого рішення протиправним і скасування.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №163950031905 від 30.01.2025 про відмову у перерахунку пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії за віком з 10.10.2024 ОСОБА_1 , зарахувавши до загального страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 03.07.1987 та з 18.05.1989 по 23.06.1992 у Дніпропетровському ордені Трудового Червоного Прапора металургійного інституту, що дає право на пенсію за віком.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задоволенню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 по справі № 440/2762/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий