ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 917/278/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" (далі - ПрАТ "СК" Саламандра", відповідач, скаржник)
на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 (суддя Тимощенко О.М.) та
постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2025 (головуючий суддя: Лакіза В.В., судді: Білоусова Я.О., Мартюхіна Н.О.)
у справі № 917/278/25
за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (далі - ПрАТ "СК" Уніка", позивач)
до ПрАТ "СК" Саламандра"
про стягнення 26 163 грн.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог та оскаржуваних судових рішень
ПрАТ "СК" Уніка" 10.02.2025 звернулося до суду з позовом до ПрАТ "СК" Саламандра" (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення 26 163 грн страхового відшкодування в порядку суброгації та 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
До суду першої інстанції від відповідача 25.04.2025 надійшло клопотання (яке задоволено ухвалою місцевого суду від 28.04.2025) про визнання поважним та поновлення строку для подання доказу - платіжної інструкції від 25.02.2025 № 4575, якою підтверджується здійснення Моторним (транспортним) страховим бюро України (далі - МТСБУ) страхової виплати на користь позивача у сумі 18 720,95 грн (згідно зі страховим актом № 0054740.02.25/1). Клопотання про поновлення строку для подання вказаного доказу мотивоване тим, що страхові виплати здійснені не безпосередньо відповідачем, а МТСБУ (як адміністратором членського внеску відповідача до грошових фондів МТСБУ), а відомості про здійснення страхового відшкодування отримані відповідачем лише 23.04.2025.
Господарський суд Полтавської області рішенням від 15.05.2025 у справі № 917/278/25 позов задовольнив частково. Стягнув з відповідача на користь позивача 7 442,05 грн страхового відшкодування, 689,05 грн витрат по сплаті судового збору та 7 000 грн витрат на правову допомогу. Закрив провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у сумі 18 720,95 грн. Повернув позивачу з Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 733,35 грн.
Мотивуючи рішення про часткове закриття провадження у справі, місцевий суд взяв до уваги підтверджену матеріалами справи суму сплаченого страховиком (ПрАТ "СК" Уніка") страхового відшкодування на користь власника транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП, враховуючи розмір права зворотної вимоги до ПрАТ "СК" Саламандра", яке перейшло до позивача та доказів часткового погашення суми основного боргу МТСБУ у сумі 18 720,95 грн, й зазначив про відсутність предмета спору на вказану суму, наслідком чого є підстави для застосування судом пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Залишок боргу відповідача складає 7 442,05 грн, тому вимоги про стягнення вказаного залишку страхового відшкодування у порядку суброгації підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про відшкодування правничої допомоги позивача, місцевий суд дійшов висновку про повне задоволення таких вимог, зважаючи, що витрати позивача на представництво адвоката в суді є пов`язаними з розглядом справи, матеріалами справи підтверджується дії адвоката щодо здійснення представництва ПрАТ "СК" Уніка" в суді першої інстанції. Натомість відповідач клопотання про зменшення вказаних витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача до суду не подав.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням місцевого суду в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000 грн, ПрАТ "СК" Саламандра" оскаржило його в зазначеній частині до апеляційної інстанції, просивши в оскаржуваній частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної вимоги позивача повністю.
Східний апеляційний господарський суд постановою від 03.10.2025 у цій справі апеляційну скаргу ПрАТ "СК "Саламандра" задовольнив частково, рішення місцевого суду змінив в частині витрат на правову допомогу, стягнувши з відповідача на користь позивача такі витрати у сумі 3 000 грн.
Постанова апеляційної інстанції в частині, якою переглянуте рішення місцевого суду мотивована тим, що задоволення судових витрат позивача на правову допомогу у сумі 3000 грн - є обґрунтованою, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності її розміру, є співрозмірною зі складністю справи, результатом розгляду справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), а також зважаючи на характер та предмет спору й суму позову, яку задоволено судом.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ПрАТ "СК "Саламандра" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги від 18.11.2025), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 у справі № 917/278/25 в частині стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу та постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2025.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду стосовно застосування статей 4, 126, 237 ГПК України в їх системному зв`язку з пунктом 36.2. статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у випадку, коли позивач звертається до суду без дотримання обов`язкової процедури досудового повідомлення страховика про вимогу.
Доводи скаржника узагальнено зводяться до відсутності у практиці Верховного Суду комплексної оцінки з вказаного правового питання саме у контексті взаємозв`язку обов`язковості дотримання процедури досудового звернення, встановленої спеціальним законом із правом на звернення до суду за захистом порушених прав та допустимістю стягнення витрат на правничу допомогу за відсутності фактичного спору. Судові рішення у цій справі не враховують ані специфіку страхових правовідносин, якою визначено порядок реалізації права на страхове відшкодування, ані відсутність порушення зобов`язання з боку відповідача, який не мав можливості виконати його добровільно через невиконання позивачем обов`язку з досудового інформування.
Крім того, скаржник зазначає про неправильне застосування судами до спірних правовідносин статті 126 ГПК України, оскільки на його думку, у цій справі розгляду справи по суті не відбулося: сторони не викликалися до суду, не вчинялося жодної процесуальної дії по суті спору, провадження закрито внаслідок відсутності предмета спору.
Від ПрАТ "СК "Саламандра" надійшли до Суду додаткові пояснення у справі, які з огляду на положення статті 42 ГПК України, Суд долучив до матеріалів справи та оцінює їх у межах статті 300 ГПК України.
Позиція інших учасників справи
ПрАТ "СК" Уніка" не скористалося своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
Верховний Суд ухвалою від 08.12.2026, зокрема: відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ "СК "Саламандра" у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; зупинив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на оспорювані судові рішення у цій справі до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду справи № 917/1161/25, з мотивів передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду питання щодо можливості відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини третьої статті 130 ГПК України у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.
Верховний Суд ухвалою від 16.03.2026 поновив касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ "СК "Саламандра" на рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 917/278/25, з огляду на те, що об`єднана палата Касаційного господарського суду 05.03.2026 ухвалила постанову у справі № 917/1161/25 (повний текст якої опублікований в Єдиному державному реєстрі судових рішень для надання загального доступу 09.03.2026).
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
Предметом касаційного оскарження у цій справі є рішення місцевого суду, залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивача на підставі частини третьої статті 130 ГПК України у випадку часткового закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та часткового задоволення позову. В іншій частині зазначені судові рішення відповідачем не оскаржуються, відтак судом касаційної інстанції не переглядаються.
Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Слід зазначити, що висновки Верховного Суду відносно питання застосування норм права, які зазначені скаржником, у подібних правовідносинах, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, відсутні.
Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Водночас, перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права при постановленні оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Тобто, суд закриває провадження у справі за відсутності предмета спору, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 18/266).
Отже, закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті, у зв`язку з чим і результат вирішення спору відсутній (пункт 10.1. постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 904/9628/17). Тобто, в разі виявлення після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи, суд постановляє ухвалу.
Водночас, суди попередніх інстанцій встановили, що матеріалами справи підтверджується оплата страховиком (ПрАТ "СК" Уніка") страхового відшкодування на користь власника транспортного засобу на суму 26 163 грн, пошкодженого внаслідок ДТП, враховуючи розмір права зворотної вимоги до ПрАТ "СК" Саламандра", яке перейшло до позивача та доказів часткового погашення суми основного боргу МТСБУ у сумі 18 720,95 грн, що свідчить про відсутність предмета спору на вказану суму. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі згідно з пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України. Водночас залишок заборгованості складає 7 442,05 грн і встановлені обставини справи, підтверджені належними та допустимими доказами, свідчать про наявність підстав для задоволення позову в частині залишку заборгованості зі страхового відшкодування в порядку суброгації.
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 903/181/19 викладена правова позиція про те, що лише висновок суду першої інстанції про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково свідчить про вирішення спору по суті розглянутих вимог. Натомість, у тому випадку, коли в резолютивній частині судового рішення зазначається про закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується, навіть якщо розгляд справи по суті закінчується ухваленням рішення суду, без постановлення відповідної ухвали, як окремого процесуального документа.
Тобто, незважаючи на форму ухвалення висновку про закриття провадження, як-то в ухвалі суду як окремого процесуального документа або в резолютивній частині рішення суду, очевидним є те, що такий висновок не пов`язаний з вирішенням справи (позовних вимог) по суті, а таке рішення є ухвалою, якою закінчений розгляд справи без ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Як встановили суди, ухвалою від 17.02.2025 року місцевий суд, зокрема, прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог статті 165 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання ухвали.
В частині вимог про стягнення 18 720,95 грн боргу зі страхового відшкодування в порядку суброгації місцевий суд провадження у справі закрив за відсутності предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України без постановлення відповідної ухвали, як окремого процесуального документа. Водночас, за результатом розгляду спору по суті у справі № 917/278/25 в частині вимог про стягнення залишку заборгованості зі страхового відшкодування в порядку суброгації у сумі 7 442,05 грн суд першої інстанції ухвалив рішення від 15.05.2025 про задоволення вказаних вимог.
Зазначеним спростовуються доводи скаржника про неправильне застосування судами до спірних правовідносин статті 126 ГПК України, оскільки, як вбачається, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), але з наданням відповідачу можливості для подання відзиву на позов з урахуванням вимог процесуального законодавства. При цьому після закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення 18 720,95 грн, місцевий суд розглянув спір по суті в межах залишку позовних вимог (у сумі 7 442,05 грн) та ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.
Між тим частиною другою статті 232 ГПК України врегульовано, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, зокрема, питання про закриття провадження у справі вирішуються судом шляхом постановлення ухвал, зміст якої кореспондується з положенням частини четвертої статті 231 ГПК України, якою додатково визначено, що у такій ухвалі суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Згідно із частиною першою статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 123 ГПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Особливості здійснення розподілу витрат у разі закриття провадження у справі врегульовані статтею 130 ГПК України, яка є спеціальною нормою.
Відповідно до частини третьої статті 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25 (до розгляду якої зупинялося касаційне провадження у справі, що розглядається) вказала на те, що системний спосіб тлумачення норм частини третьої статті 130 ГПК України звертає увагу на те, що стаття 130 ГПК України містить назву "Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду". Крім того, закриття провадження у справі згідно з частиною першою статті 231 ГПК України здійснюється не лише внаслідок відмови позивача від позову, а й внаслідок відсутності предмету спору.
У вказаній постанові об`єднана палата виснувала таке: "(1) у позивача виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи не лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову, але й у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України у разі, якщо відсутність предмета спору виникла у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем; (2) при цьому немає значення, чи було провадження закрито за клопотанням позивача, відповідача чи з ініціативи суду; (3) у разі задоволення позовних вимог третьою особою, а не відповідачем, право на відшкодування витрат залежить від підстав здійснення такого задоволення третьою особою, які підлягають дослідженню та оцінці судом. При цьому за загальним правилом добросовісний позивач вправі розраховувати на можливість відшкодування йому витрат на правничу допомогу, понесених ним до моменту закриття провадження у справі".
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у цій справі від відповідача надійшло до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказу - платіжної інструкції від 25.02.2025 № 4575, якою підтверджується здійснення МТСБУ страхової виплати на користь позивача у сумі 18 720,95 грн (згідно зі страховим актом № 0054740.02.25/1). Клопотання, зокрема, мотивоване тим, що страхові виплати здійснені не безпосередньо відповідачем, а МТСБУ (як адміністратором членського внеску відповідача до грошових фондів МТСБУ).
Отже, місцевий господарський суд закрив провадження у справі № 917/278/25 у частині позовних вимог про стягнення 18 720,95 грн у зв`язку з відсутністю предмета спору в означеній частині на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. А в частині залишку позовних вимог у сумі 7 442,05 грн розглянув спір по суті та задовольнив позовні вимоги. При цьому поклав на відповідача витрати на професійну правничу допомогу, заявлені позивачем в першій заяві по суті спору (у позовні заяві), повністю у сумі 7 000 грн.
Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення місцевого суду виключно в частині вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, змінив його, стягнувши з відповідача на користь позивача такі витрати у сумі 3 000 грн, оскільки за висновком суду апеляційної інстанції саме така сума є обґрунтованою, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності її розміру, є співрозмірною зі складністю справи, результатом розгляду справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), а також зважаючи на характер та предмет спору й суму позову, яку задоволено судом відносно до заявлених витрат на правничу допомогу.
Однак Верховний Суд не погоджується ані з висновками місцевого суду про покладення витрат позивача на професійну правничу допомогу повністю у сумі 7 000 грн, ані з висновками апеляційного суду щодо їх зменшення саме до суми 3 000 грн, з посиланням на реальність адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їх розміру та співмірністю зі складністю справи, з огляду на таке.
Зі змісту постанови об`єднаної палати від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25 вбачається, що норми частини третьої статті 130 ГПК України мають застосовуватись у разі закриття провадження у справі не лише через відмову позивача від позову, а й через відсутність предмету спору. Для визначення того, чи підлягає у цьому конкретному випадку застосуванню норма частини третьої 130 ГПК України, необхідно порівняти обставини, встановлені у межах цієї справи, із ключовими елементами, зазначеними у нормі права. Лише у разі співпадіння всіх елементів у їх сукупності можна дійти висновку, що норма підлягає застосуванню. Оскільки у цій справі відсутня заява позивача про відмову від позову, то очевидно, що застосування першого речення частини третьої статті 130 ГПК України виключається. Буквальний аналіз другого речення частини третьої статті 130 ГПК України показує, що для її застосування - щоб суд присудив стягнення з відповідача понесені позивачем витрати у справі - необхідними є наявність таких складових елементів (умов): 1) позивач не підтримує своїх вимог; 2) це відбулося внаслідок їх (вимог) задоволення, яке в свою чергу має бути здійснене 3) відповідачем 4) після пред`явлення позову.
Між тим об`єднана палата звернула увагу, що зазначення у нормі права, викладеній у другому реченні частини третьої статті 130 ГПК України, вказівки на те, що для стягнення судових витрат з відповідача умовою є задоволення позовних вимог саме відповідачем, має юридичне значення. Так, задоволення після пред`явлення позову позовних вимог відповідачем фактично є свідченням того, що відповідач: 1) погодився з тим, що позов пред`явлено до належного відповідача, 2) визнає позовні вимоги. Іншими словами, задоволення позовних вимог відповідачем суд може вважати свідченням того, що пред`явлення позову цим позивачем до цього відповідача відбулося внаслідок неправомірного діяння відповідача, що і виступає підґрунтям необхідності покладення на такого відповідача судових витрат із розгляду справи. Однак те, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок того, що предмет спору перестав існувати після задоволення позовних вимог іншою особою - не відповідачем у справі, - саме по собі не може бути ані свідченням обґрунтованості позову, ані свідченням неправомірної поведінки відповідача у межах конкретного спору. Вирішення питання про відшкодування понесених позивачем витрат у разі закриття провадження у справі залежить від фактичних обставин, які стали підставою для такого закриття.
Як встановили суди та вбачається з матеріалів цієї справи, виконання спірного зобов`язання у сумі 18 720,95 грн здійснено не відповідачем, а іншою особою (МТСБУ), яке не є стороною у цій справі.
За обставинами справи, що переглядається, відносини між сторонами у справі, а також відносини сторін з третьою особою, яка здійснила виплату позивачу у межах цього спору, перебувають у сфері правового врегулювання Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яким, зокрема, врегульовано порядок взаємодії між страховиками та МТСБУ щодо виконання їхніх зобов`язань з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
У цій справі МТСБУ здійснило виплату позивачу згідно з процедурою, передбаченою вказаним законом, та відповідно до визначеної законом правосуб`єктності. Водночас у цій справі судами попередніх інстанцій не встановлено, що відповідач діяв з порушенням визначеного спеціальним законом порядку (пункту 36.2. статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"), що в свою чергу призвело до виникнення спору між сторонами. Тобто, факт виплати спірної суми страхового відшкодування, здійсненої МТСБУ у межах приписів норм спеціального закону відповідно до своєї правосуб`єктності, не може вважатися підтвердженням необґрунтованих дій відповідача у цій справі та обґрунтованості заявлених позовних вимог позивача до відповідача у частині вимог про стягнення 18 720,95 грн страхового відшкодування в порядку суброгації.
Отже, у межах цього спору задоволення позовних вимог у сумі 18 720,95 грн не відповідачем, а іншою особою, свідчить про те, що предмет спору у справі у зазначеній частині перестав існувати, що стало підставою для закриття провадження у справі у зазначеній частині у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Однак це не може бути підставою для застосування частини третьої статті 130 ГПК України та покладення на такого відповідача судових витрат із розгляду справи у частині вимог про стягнення 18 720,95 грн страхового відшкодування в порядку суброгації.
З подібних міркувань виходив також Верховний суду у постанові від 31.03.2026 у справі № 917/1162/25.
Таким чином, в цій справі позовні вимоги в частині вимог про стягнення 18 720,95 грн задоволені не відповідачем, а іншою особою - МТСБУ, тому немає підстав для застосування в цьому конкретному випадку норми частини третьої статті 130 ГПК України до зазначеної суми позовних вимог та стягнення з відповідача понесених позивачем у справі судових витрат у повному обсязі, які заявлені позивачем у сумі 7 000 грн та задоволені місцевим судом повністю, або у зменшеному його розмірі у сумі 3000 грн, з мотивів реальності (дійсності та необхідності), розумності та співмірності такого їх розміру, про що зазначив суд апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене, Суд доходить висновку про порушення місцевим судом норми процесуального права - частини третьої статті 130 ГПК України, оскільки його висновки про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат повністю у сумі 7 000 грн у цій справі на підставі частини третьої статті 130 ГПК України щодо частини позовних вимог, стосовно яких закрито провадження у справі (у сумі 18 720,95 грн ) є такими, що не відповідають вказаній нормі законодавства. А в частині залишку позовних вимог про стягнення 7 442,05 грн, стосовного якого місцевий суд розглянув спір по суті та задовольнив позовні вимоги, ухваливши відповідне рішення, помилково не застосована стаття 129 ГПК України в контексті вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В зазначеному аспекті Суд також виснує про неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 129 ГПК України при перегляді рішення місцевого суду у питанні відшкодування позивачу правничої допомоги, враховуючи таке.
Згідно із частиною четвертою статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом із цим Верховний Суд, зазначає про те, що у зазначеному конкретному випадку заява позивача про стягнення з відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у сумі 7 000 грн підлягає частковому задоволенню. Водночас не з мотивів реальності (дійсності та необхідності), розумності та співмірності такого їх розміру, про що зазначив суд апеляційної інстанції, зменшивши заявлений розмір до 3 000 грн, а з мотивів здійснення такого відшкодування лише в межах позовних вимог щодо яких здійснювався розгляд по суті спору (у сумі 7 442,05 грн), ухвалено відповідне рішення та не заявлялося клопотання про зменшення їх розміру відповідачем. Тобто, ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, в першу чергу і виключно, за правилами розподілу судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Стосовно питання самостійного перерахунку судом касаційної інстанції суми витрат на правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та з урахуванням дослідження судами попередніх інстанцій всіх належних та допустимих доказів й встановлення обставин справи, з метою процесуальної економії та з дотриманням вимог статті 300 ГПК України, Суд, здійснивши виключно арифметичний перерахунок, вважає правильною суму судових витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, 1 960 грн.
Перевіривши в межах доводів та вимог касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ПрАТ "СК" Саламандра" підлягає частковому задоволенню, а судові рішення у відповідній частині - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача правничої допомоги у сумі 1 960 грн.
Водночас, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування судових рішень попередніх інстанцій з такої підстави.
З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду та зазначених положень процесуального законодавства колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги про порушення норм права судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень є частково обґрунтованими з означених у цій постанові міркувань.
Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно із частиною першою статті 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Перевіривши в межах доводів та вимог касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення у відповідній частині - скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу у сумі 1 960 грн.
Судові витрати
Оскільки судовий збір за подання касаційної скарги на постанову апеляційного господарського суду в частині, якою переглянуто судове рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу не справляється, відповідно Судом не розподіляється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Полтавської області від 15.05.2025 в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу та постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 917/278/25 скасувати.
3. У скасованій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" 1 960 грн (одну тисячу дев`ятсот шістдесят гривень) витрат на професійну правничу допомогу.
4. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Полтавської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова