ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 р.	Справа № 520/29476/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 (суддя: Садова М.І., м. Харків) по справі № 520/29476/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові (далі по тексту – відповідач), у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Халєєва Тараса, яка полягає у невчиненні дій щодо закінчення виконавчого провадження № 61999378, зняття арешту та виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників;
- зобов`язати Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові: закінчити виконавче провадження № 61999378; зняти арешт, накладений постановою від 19.05.2020; виключити відомості про боржника - ОСОБА_1 , з Єдиного реєстру боржників.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2025 по справі № 520/29476/25 адміністративний позов позивача залишено без руху. Надано позивачу термін десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення з адміністративним позовом.
17.11.2025 позивачем до Харківського окружного адміністративного суду подано заяву про поновлення процесуального строку.
В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що 17.03.2025 позивач отримала відмову державного виконавця щодо закінчення провадження № 61999378, зняття арешту та виключення з реєстру боржників, що свідчило про порушення прав позивача. З березня по липень 2025 року позивач неодноразово зверталась до судів загальної юрисдикції (справи №639/2817/25, № 642/3563/25), але скарги позивача поверталися без розгляду з формальних причин, при цьому суди посилалися на норми ЦПК України і не вказували на неналежність юрисдикції. Лише ухвалою від 19.08.2025 у справі № 639/6000/25 позивачу роз`яснено, що такі скарги мають розглядатися в адміністративному суді. 06.11.2025 позивач подала адміністративний позов до Харківського окружного адміністративного суду (справа № 520/29476/25). Таким чином, упродовж березня–листопада 2025 року позивач послідовно захищала свої права, діючи добросовісно та у спосіб, який підтверджувався самими судами.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 по справі № 520/29476/25 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу термін десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення з адміністративним позовом саме з 19.08.2025. Судом зазначено, що покликання сторони позивача на розумний строк не змінює момент, з якого позивач міг дізнатися про порушення свого права, а саме 19.08.2025. У зв`язку з наведеним, суд прийшов до переконання про те, що причини, які названі позивачем в заяві про поновлення строку звернення до суду, необхідно визнати неповажними через ненаведення та неподання належних та допустимих даних.
04.12.2025 позивач до Харківського окружного адміністративного суду подала заяву про усунення недоліків, в якій просила суд поновити строк звернення до адміністративного суду, посилаючись на поважні причини пропуску, зокрема: масовані обстріли м. Харкова у липні–серпні 2025 року, що змусило позивача евакуюватися з дитиною 10 серпня 2025 року до м. Яремче; подальший виїзд за кордон 29 вересня 2025 року; повернення до України 13 жовтня 2025 року та до м. Харкова наприкінці жовтня 2025 року. Позивач стверджує, що у цей період подання позову було фізично неможливим через відсутність доступу до документів, засобів зв`язку та сервісів. До заяви додано докази: фото квитків на поїзд від 10 серпня 2025 року та відмітки у закордонних паспортах.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 по справі № 520/29476/25 у заяві позивача про поновлення строку звернення до суду із адміністративним позовом – відмовлено.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.
Роз`яснено позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 по справі № 520/29476/25 та направити справу до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду адміністративного позову по суті.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на обставини, аналогічні викладеним у заяві про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом від 04.12.2025. 
Зазначає, що апелянт не перебувала у стані бездіяльності, а системно зверталася до судів, керуючись процесуальними орієнтирами, які надавалися судами. Пропуск строку був зумовлений об`єктивною правовою невизначеністю, а не пасивною поведінкою. Вказує, що суд першої інстанції обмежився загальним посиланням на зазначену позицію, не надавши належної оцінки фактам масованих обстрілів міста Харкова, вимушеної евакуації апелянта з дитиною, перебоїв у зв`язку та електропостачанні.
Вказує, що відмова у поновленні строку у даній справі фактично позбавляє апелянта можливості судового розгляду спору по суті щодо бездіяльності органу державної виконавчої служби та тривалого утримання арешту.
Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми статей 122, 123, 169 КАС України, не врахував усталену практику Верховного Суду та допустив надмірний формалізм, що призвело до необґрунтованого обмеження права апелянта на доступ до суду.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За приписами ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем недоліки не усунено, так як причини пропуску строку звернення до суду за вказаний період, зазначені в заяві позивача, суд визнає неповажними.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позову, з наступних підстав.
Так, приписами частини першої статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої статті 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені статтею 287 КАС України.
Відповідно до частини 2статті 287 КАС України, позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Аналогічні висновки приведено Верховним Судом у постанові від 05 жовтня 2023 року (справа № 480/3895/22).
З матеріалів справи встановлено, що в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою позивач зазначає, що поважними причинами пропуску строку є: масовані обстріли м. Харкова у липні–серпні 2025 року, що змусило позивача евакуюватися з дитиною 10 серпня 2025 року до м. Яремче; подальший виїзд за кордон 29 вересня 2025 року; повернення до України 13 жовтня 2025 року та до м. Харкова наприкінці жовтня 2025 року. Позивач стверджує, що у цей період подання позову було фізично неможливим через відсутність доступу до документів, засобів зв`язку та сервісів. До заяви додано докази: фото квитків на поїзд від 10 серпня 2025 року та відмітки у закордонних паспортах.
Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 отримала відповідь державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження 17.03.2025. Відтак, з вказаної дати розпочався перебіг десятиденного строку для звернення до адміністративного суду. Однак, позивач спочатку зверталася до судів загальної юрисдикції, і лише ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 19.08.2025 їй було роз`яснено про необхідність звернення до адміністративного суду.
Колегія суддів зазначає, що навіть якщо вважати, що перебіг строку звернення до адміністративного суду розпочався з моменту отримання позивачем ухвали від 19.08.2025 (коли стало відомо про належну юрисдикцію), строк звернення до суду сплив 29.08.2025. На цей момент позивач вже евакуювалася з м. Харкова 10.08.2025 до м. Яремче (Івано-Франківська область, Україна), де перебувала до 29.09.2025. Колегія суддів вказує, що перебування у іншому регіоні України не є обставиною, що унеможливлює подання позовної заяви, оскільки позивач мала можливість скористатися системою "Електронний суд" або надіслати документи поштою. Доказів повної відсутності доступу до засобів зв`язку чи сервісів у цей період позивачем не надано. Таким чином, позивач пропустила десятиденний строк (з 19.08.2025 по 29.08.2025) звернення до суду з даним позовом без поважних причин.
Надалі, 29.09.2025 позивач виїхала за кордон, повернулася до України 13.10.2025, а до м. Харкова – наприкінці жовтня 2025 року. Навіть якщо вважати, що перебіг строку поновлюється з моменту повернення до України (13.10.2025), то строк звернення до суду закінчився б 23.10.2025. Однак, позивач звернулася з позовною заявою до суду лише 06.11.2025, тобто з пропуском ще десятиденного строку без обґрунтування поважних причин такого пропуску після повернення.
Колегія суддів вказує, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року в адміністративній справі №990/115/22 зроблено висновок, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.
Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку.
Разом з тим, такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Перебування позивача за межами України у зв`язку із запровадженням воєнного стану не може свідчити про об`єктивну неможливість вчиняти активні дії з цього питання.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач не може та не повинен намагатись отримати вигоду від ситуації, яка склалася в державі, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання адміністративного позову до суду.
Наведене у сукупності дозволяє суду дійти висновку, що можливість звернення до суду з даним позовом, залежала виключно від волевиявлення самого позивача.
Колегія суддів зазначає, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання, вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.09.2023 у справі № 260/2099/22.
Натомість матеріали справи не містять доказів вжиття позивачем заходів з метою своєчасного оскарження бездіяльності відповідача, як і доказів, які є об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.
Посилання позивача на судову практику Верховного Суду (постанови від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22, від 19.05.2022 у справі № 240/10995/20, від 14.02.2023 у справі № 240/141/21, постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/12/19) щодо недопустимості надмірного формалізму під час воєнного стану є слушними, однак у цій справі пропуск строку не є наслідком виключно воєнного стану чи непереборних обставин. Позивач мала реальну можливість звернутися до суду вчасно після отримання роз`яснення про юрисдикцію, а також після повернення до України. Надані докази (квитки, відмітки в паспортах) підтверджують евакуацію, але не доводять повну неможливість подання позову у встановлені строки.
За таких обставин, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, обґрунтовані у її клопотаннях про поновлення строку звернення до суду, не підтверджують об`єктивну неможливість чи ускладнення для звернення до суду з позовом у встановлений законом строк та не можуть бути визнані поважними.
Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пункту 9 частини 4статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Право на звернення до суду з позовом виникає, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявником у заяві про поновлення строку не наведено поважних підстав для його поновлення, і такі висновки є обґрунтованими. Доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду.
Інші доводи на, які посилалась апелянт, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Так, ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України,ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 по справі № 520/29476/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	О.А. Спаскін   Я.М. Макаренко