ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 520/861/22
адміністративне провадження № К/990/32297/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів: Білак М.В., Кашпур О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою Міністерства оборони України
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року (головуючий суддя - Бідонько А.В.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року (головуючий суддя - Калиновський В.А., судді - Кононенко З.О., Мінаєва О.М.) 
у справі №520/861/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмови, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
І. Суть спору 
У січні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач, Міноборони), в якому просив:
- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено позивачу в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань;
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у ненаданні позивачу безоплатної первинної правової допомоги з правових питань, порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги, датованої 16 листопада 2021 року;
- зобов`язати Міністерство оборони України надати позивачу безоплатну первинну правову допомогу з правових питань, порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги, датованої 16 листопада 2021 року відповідно до вимог Закону України "Про безоплатну правову допомогу";
- зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до статті 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішенням, звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Міністерство оборони України протиправно відмовило в наданні безоплатної первинної правової допомоги з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», чим порушило його конституційні права та свободи. 
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України із заявою щодо оформлення документу про обставини поранення позивача, отриманого в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан у 1986 році, просив зазначити відповідно до яких норм права орган державної влади України уповноважений оформляти документ про обставини поранення позивача, отриманого ним в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістану 1986 року; який перелік документів необхідно подати позивачу до уповноваженого органу з видачі (оформлення) довідки про обставини поранення позивача, отриманого ним в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан у 1986 році, для отримання вищевказаної довідки; чи була передбачена відповідальність у 1986 році (кримінальна, адміністративна або дисциплінарна) у випадку отримання позивачем поранення (контузії), внаслідок дій противника в районі ведення бойових дій при виконанні ним військового обов`язку; просив також зазначити конкретну кваліфікацію правопорушення (злочину) у випадку наявності відповідальності при вказаних позивачем обставинах; до якої відповідальності притягувався би позивач у випадку отримання ним поранення, контузії або травми у 1986 році, якщо поранення, контузія або травма були б наслідком: вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення; вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства; які дії повинен був вчинити командир відповідно до дисциплінарного статут стосовно позивача, у випадку отримання ним поранення, контузії або травми у 1986 році, внаслідок: вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення; вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства; по кожному випадку просив конкретно зазначити кваліфікацію (або можливі кваліфікації злочинів та правопорушень) при вказаних позивачем вище обставинах.
Листом від 08 грудня 2021 року №298/2/3578 відповідач роз`яснив позивачеві, що порушені у зверненні питання були та/або можуть бути предметом судового розгляду адміністративної справи у порядку позовного провадження, де представництво інтересів позивача здійснюється адвокатом. 
Водночас, відповідно до відомостей офіційної вебсторінки Національної асоціації адвокатів України зазначені у зверненні адреса для листування належить адвокату Уманцю А.І.
Відомості, які б свідчили про повноваження вказаного адвоката здійснювати представництво інтересів позивача, у тому числі отримувати правову допомогу в Міноборони та його органах, відсутні. З огляду на викладене, відсутні підстави для надання безоплатної первинної правової допомоги.
Вважаючи протиправною відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань та бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у ненаданні позивачу безоплатної первинної правової допомоги з правових питань, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненадання ОСОБА_1 правової допомоги з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги, датованої 16 листопада 2021 року.
Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання безоплатної первинної правової допомоги, датованої 16 листопада 2021 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суди дійшли висновку про те, що Міністерство оборони України є суб`єктом надання запитуваної позивачем інформації, а тому ненадання відповіді на звернення останнього у порядку безоплатної первинної правової допомоги, є протиправною бездіяльністю. При цьому, суди покликались на те, що на офіційному вебсайті Міністерства оборони України розміщена інформація, про види правових послуг, які можуть бути надані вказаним органом. З огляду на відсутність надання чіткої відповіді Міністерством оборони України, суд констатував про протиправну бездіяльність відповідача щодо розгляду поданого позивачем звернення.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
21 вересня 2023 року Міністерство оборони України звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 лютого 2026 року (у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді Губської О. А. у цій справі) для розгляду справи № 520/861/22 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мацедонської В.Е., суддів: Білак М.В., Кашпур О.В.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року, та прийняти нову постанову у справі, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. 
Так, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги установлено, що скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, та зазначає про не врахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі №420/2752/20 щодо застосування статті 3, частини 1 та 2 статті 7, частини 9 статті 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" від 02 червня 2011 року №3460-VI.
В обґрунтування вказує, що безоплатна первинна правова допомога - це вид державної гарантії, який полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому, органи виконавчої влади у разі письмового звернення осіб про надання правової допомоги зобов`язані надати такі послуги стосовно питань, які віднесені до повноважень саме цих органів. Тобто, питання, які ставляться у зверненні, мають бути віднесені до компетенції відповідного органу. 
Водночас, до повноважень Міністерства оборони України у силу положень частин 1-4 статті 15 Закону України «Про національну безпеку України» належать організація в силах оборони заходів оборонного планування, визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони, здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони. При цьому, Положенням про Міністерство оборони України визначено вичерпний перелік завдань Міноборони, відповідно до яких відсутні повноваження щодо надання безоплатної правової допомоги та надання запитуваної інформації позивачем.
Позивач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій за наявними в справі матеріалами. 
VI. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначені Законом України "Про безоплатну правову допомогу" від 02 червня 2011 року №3460-VI (далі - Закон №3460-VI).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 1 Закону №3460-VI визначено, що безоплатна правова допомога - правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел.
Статтею 3 Закону №3460-VI встановлено, що право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.
Положеннями статті 7 Закону №3460-VI передбачено, що безоплатна первинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.
Частиною 1 статті 8 Закону №3460-VI встановлено, що право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №3460-VI суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні є: 1) органи виконавчої влади; 2) органи місцевого самоврядування; 3) фізичні та юридичні особи приватного права; 4) спеціалізовані установи; 5) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Порядок розгляду звернень про надання безоплатної первинної правової допомоги визначений статтею 10 Закону №3460-VI, згідно з частиною першою якої звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення (частина 4 статті 10 Закону №3460-VI).
Відповідно до частини 5 статті 10 Закону №3460-VI якщо у зверненні особи міститься лише прохання про надання відповідної правової інформації, така правова допомога надається не пізніше п`ятнадцятиденного терміну з дня отримання звернення.
Згідно з частиною 7 статті 10 Закону №3460-VI якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.
VІI. Висновки Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо ненадання відповіді на звернення позивача про надання безоплатної первинної правової допомоги органом, до компетенції якого належать такі повноваження. 
При цьому, ключовим питанням, яке постало перед судом касаційної інстанції, є правомірність ненадання обґрунтованої відповіді відповідачем на звернення позивача щодо отримання інформації, які стосуються його соціальних прав у порядку надання безоплатної первинної правової допомоги. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
З наведених приписів Закону №3460-VI висновується, що мета безоплатної первинної правової допомоги полягає в інформуванні особи про її індивідуальні права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань.
Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною 2 статті 7 вказаного Закону, має бути пов`язано із забезпеченням реалізації індивідуально виражених прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.
Діючим законодавством України встановлено обов`язок суб`єкта надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні надати відповідь на звернення про надання безоплатної первинної правової допомоги у встановлений Законом строк, а саме: з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення та/або якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.
З матеріалів справи убачається, що позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про надання безоплатної первинної правової допомоги у зв`язку з необхідністю оформлення документу про обставини поранення позивача, отриманого в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан у 1986 році.
Разом з тим, відповідно до змісту Листа-відповіді Міноборони від 08 грудня 2021 року №298/2/3578, відповідачем не надано відповіді на поставлене позивачем у зверненні від 16 листопада 2021 року про надання безоплатної первинної правової допомоги, питання.
Роз`яснення, що надані відповідачем, стосуються, зокрема, питань, з якими позивач не звертався у вказаному зверненні.
У свою чергу, Міноборони у зазначеній відповіді не вказано, що питання, порушені у зверненні, не належать до його компетенції, а звернення не передавалося до іншого органу, а тому є безпідставними посилання скаржника у касаційній скарзі щодо відсутності у нього повноважень на надання запитуваної інформації. 
Так Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671, визначено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. Міноборони є уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі державної авіації.
Отже, у силу положень частини 4 статті 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" Міністерство оборони України є належним суб`єктом розгляду заяви позивача про надання безоплатної первинної правової допомоги, а тому повинно було надати обґрунтовану відповідь на звернення позивача.
Водночас, зі змісту Листа-відповіді Міноборони від 08 грудня 2021 року №298/2/3578 вбачається, що єдиною підставою, що унеможливила надання запитуваної позивачем інформації, стала відсутність повноважень представника позивача, який, на думку відповідача, звернувся в інтересах останнього.
Однак, як вбачається із заяви про надання безоплатної первинної правової допомоги, вона підписана та подана ОСОБА_1 , яким зазначено всі необхідні реквізити, та дотримано порядок подання цієї заяви.
Водночас, законодавством не передбачено обмежень чи застережень щодо зазначення адреси (фактичної, проживання чи адреси для листування) у заяві, а тому відсутні підстави стверджувати, що заява про надання безоплатної первинної правової допомоги подана адвокатом в інтересах позивача з огляду на вказані у ній адреси. 
За наведених обставин, Верховний Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника про те, що оскільки вказана в заяві позивачем адреса для листування належить адвокату, який, у свою чергу, не надав повноважень на її подання, то таке звернення не підлягає розгляду.
Разом з тим, відсутність чіткої відповіді на поставлене у зверненні про надання безоплатної первинної правової допомоги питання відповідно до Закону №3460-VI, не зважаючи на надсилання позивачу листа від 08 грудня 2021 року №298/2/3578, свідчить про те, що відповідач не надав правової допомоги з правових питань, поставлених у зверненні.
З урахуванням вищенаведених обставин у справі, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача як суб`єкта владних повноважень стосовно розгляду поданого позивачем звернення та, у свою чергу, зобов`язання Міноборони повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 16 листопада 2021 року.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі №420/2752/20, та яка врахована судами попередніх інстанцій.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з правильним застосуванням статті 3, частини 1 та 2 статті 7, частини 9 статті 10 Закону №3460-VI, а їх висновки відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у вищезазначеній постанові.
Інші доводи та аргументи скаржника зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції і свідчать про його незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду - без змін.
З огляду на результат касаційного розгляду у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді М. В. Білак

О. В. Кашпур