Справа № 211/13288/25
Провадження № 2-а/211/82/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Н.О. Сарат,
за участю секретаря судового засідання С.М. Зоріній
представника позивача в режимі вкз - Річко О.О.
представника відповідача в залі суду - Реутової І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 до Відділу № 8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -
встановив:
позивач звернулася до суду з позовом до Відділу № 8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДН 007641 від 05.11.2025 щодо громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 та закрити справу.
В обгрунтування позову вказано, що ОСОБА_1 (далі – Позивач), громадянка республіки білорусь, документована паспортом № НОМЕР_1 виданий 18.06.2021, дійсний до 18.06.2031, прибула на територію України 16.11.2022 пішим переходом через пункт пропуску Доманове-Мокрани, разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та молодшою сестрою ОСОБА_4 . Після початку повномасштабного вторгнення Позивач публічно засуджує збройну агресію росії проти України у своїх публікаціях в соціальних мережах, а також підтримує Збройні сили України, здійснюючи благодійні внески (копії відповідних доказів були додані до заяви про надання статусу біженця під час звернення до Відповідача). Така поведінка Позивача очевидно суперечить офіційній лінії державної політики республіки білорусь, ставить її під реальну загрозу переслідувань, репресій або притягнення до кримінальної відповідальності у разі повернення до країни походження. У зв`язку з цим, Позивач має обґрунтовані побоювання щодо можливого переслідування з боку державних органів рб і побоюється повертатися до країни свого походження. 
Наразі Позивач оскаржує бездіяльність Відповідача, Дніпропетровським окружним адміністративним судом розглядається справа № 160/23444/25, де відповідачем виступає – ГУ ДМС в Дніпропетровській області. Тобто Відповідачу достовірно відомо про заявлені побоювання Позивача та факт її звернення до відповідача із заявою про надання йому статусу біженця. Більше того, в межах розгляду вищевказаної справи, суд запропонував Позивачу повторно відвідати ГУ ДМС в Дніпропетровській області для подачі заяви про надання статусу біженця, Відповідач повторно (29.10.2025 року) відвідала відділ по роботі з біженцями з метою подати заяву про надання їй статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту, через обґрунтований страх повертатися в країну походження. В той день їй також усно відмовили у прийнятті її заяви, та представник Позивача зафіксував звернення з цього приводу через відділ документообігу (вх.№З-968/6/1201/25 від 29.10.2025). 
В подальшому, 05 листопада 2025 року о 09 ранку додому до Позивача, за адресою АДРЕСА_1 прийшов співробітник Відділу №9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, головний спеціаліст Наталя Шандра, з метою затримання Позивача, та поміщення до ПТПІ. 
05 листопада 2025 відносно Позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МДН 007652 та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МДН 007641, якою її було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме – перевищила встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, ухилилася від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування та проживає на території України без документів на право проживання в Україні.
Також 05 листопада 2025 щодо Позивача було прийнято рішення про примусове видворення з України № 1264100100000636.
Того ж дня Позивачку заарештовано та складено щодо протокол про адміністративне затримання за ч. 2 статті 263 КУпАП на 72 години, та доставлено в Державну установу «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.
Рішенням Довгинцівського районного суд м. Кривий Ріг від 06.11.2025 у справі № 211/13081/25 відмовлено в задоволенні позову Відділу №9 у місті Кривому Розі (Довгинцівсько-Металургійний відділ) Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України громадянки Білорусії. Позивача було негайно звільнено з ПТПІ.
Усі наведені обставини свідчать про формальний та недобросовісний підхід з боку співробітників Державної міграційної служби, дії яких створюють враження намагання використати законні процесуальні механізми не для об`єктивного вирішення ситуації, а для формального обґрунтування необхідності обмеження прав Позивача. Такий підхід свідчить про перевищення меж розумного здійснення повноважень державного органу та недотримання принципів пропорційності та добросовісності у застосуванні заходів адміністративного впливу.
Позивач вважає що протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МДН 007652 та постанова про накладення адміністративного стягнення серія ПН МДН 007641 винесені з порушенням норм законодавства зважаючи на наступне.
Після початку повномасштабного вторгнення Позивач публічно засуджує збройну агресію росії проти України у своїх публікаціях в соціальних мережах, а також підтримує Збройні сили України, здійснюючи благодійні внески (копії відповідних доказів були додані до заяви про надання статусу біженця під час звернення до Відповідача). Така поведінка Позивача очевидно суперечить офіційній лінії державної політики республіки білорусь, ставить її під реальну загрозу переслідувань, репресій або притягнення до кримінальної відповідальності у разі повернення до країни походження.
15.05.2024 Позивач особисто відвідала Головне управління ДМС у Дніпропетровській області з метою подати заяву про надання їй статусу біженця, однак її заяву не прийняли та не зареєстрували, Позивача не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі його заяви. Тобто, як мінімум, починаючи з цієї дати, Відповідачу було відомо про ситуацію позивача, однак саме Відповідач не вжив жодних засобів, як орган державної влади, якому коресрондує обов`язок приймати заяви від осіб, які до нього звернулися, для прийняття заяви Позивача про звернення за захистом. Більше того, на момент звернення Позивача, у Відповідача не виникало бажання притягти її до адміністративної відповідальності. Не виникло таке бажання і 29.10.2025 року, тобто через пів року, після першого звернення за захистом, коли Позивач на прохання суду ще раз звернулась за захистом до Відповідача.
Разом з цим 04.11.2025 відбулось останнє судове засідання у справі № 160/23444/25, щодо оскарження протиправної бездіяльності ГУ ДМС в Дніпропетровській області, на якому також був присутній представник ГУ ДМС в Дніпропетровській області – Булах Євген Юрійович. Оголошення судового рішення було призначене на 13 листопада 2025 року.
І лише 05 листопада 2025 року, о 09 годині ранку, за місцем проживання Позивача з`явився співробітник Відділу №9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, головний спеціаліст Наталя Шандра з метою затримання Позивача та подальшого поміщення до ПТПІ.
За таких умов, наявні підстави вважати, що ініціатива щодо затримання Позивача виходила саме від Головного управління ДМС у Дніпропетровській області, що виглядає як своєрідна форма тиску у відповідь на спробу Позивача реалізувати своє законне право на звернення за міжнародним захистом в Україні. 
Позивач документована листом підтримки від УВКБ ООН яким встановлено що вона звернулась з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», в якому зазначено, що ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю і свободі. 
Позивач перебуває у нестабільному психоемоційному стані, потребує постійного нагляду лікаря-психіатра та отримує психологічну допомогу. Також, вона перебуває під опікою благодійного фонду «Рокада», який забезпечує їй необхідну підтримку, лікування та соціальний супровід (копія листа БФ «Рокада» надається). 
Позивач неодноразово звертався в Україні з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 
У примітці до статті 203 КУпАП зазначається, що дія цієї статті не поширюється на випадки, якщо іноземці або особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Оскільки Відповідач систематично без поважних причин не приймав у Позивача заяви про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, то, відповідно, у діях Позивача відсутній склад адміністративного правопорушення за статтею 203 КУпАП. Тобто, при складенні протоколу та подальшому притягненні Позивача до адміністративної відповідальності всебічне, повне та об`єктивне з`ясування фактичних обставин справи не здійснювалося. Суб`єктивна сторона правопорушення передбаченого статтею 203 КУпАП характеризується саме наявністю умисної вини.
19.11.2025 року по справі відкрито провадження та призначено до розгляду. 
08.12.2025 року до суду надійшов відзив, згідно якого Громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснила в`їзд на територію України 21.12.2022, паспортний документ іноземця (паспорт громадянина республіки білорусь) № НОМЕР_1 виданий 18.06.2021, органом видачі Речицьким РОВД Гомельської області, строком дії до 18.06.2031.
За обліками інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН», наявна інформація щодо перетину державного кордону України гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у напрямку «в`їзд» 21.12.2022.
З заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ГУ ДМС у Дніпропетровській області та його територіальних підрозділів не зверталась та заява-анкета про оформлення посвідки на тимчасове проживання (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну не формувалась. З заявою про продовження строку перебування на території України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також не зверталась.
Громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про надання дозволу на імміграцію не зверталась, рішення про надання зазначеній особі дозволу на імміграцію або рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію не приймалося, дозвіл на імміграцію вказаній особі не надавався. 
З заявою про документування посвідкою на постійне проживання громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зверталася, рішення про оформлення (про відмову в оформленні), видачу (про відмову в видачі), обмін, скасування, відкликання, вилучення, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання відносно вказаної особи не приймалися, посвідкою на постійне проживання вказана особа не документована.
Разом з цим, відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Відповідно до пункту 1 статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Білорусь про безвізові поїздки громадян від 12.06.2009, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2009 № 998, що набрала чинності 05.08.2010, громадяни держави однієї Сторони незалежно від місця проживання в`їжджають, виїжджають, прямують транзитом і знаходяться на території держави іншої Сторони без віз на підставі дійсних документів, зазначених у Додатку до цієї Угоди.
Положеннями пункту 2 статті 1 зазначеної вище Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Білорусь про безвізові поїздки громадян, поїздки неповнолітніх громадян держав Сторін здійснюються відповідно до пункту 1 цієї статті або, якщо це передбачено національним законодавством, на підставі дійсних документів для виїзду за кордон батьків (законних представників), які їх супроводжують, з унесенням до цих документів відомостей про дітей.
Згідно до пункту 3 статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Білорусь про безвізові поїздки громадян, громадяни держави однієї Сторони мають право знаходитися на території держави іншої Сторони до 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду.
Крім того, згідно до пункту 4 статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Білорусь про безвізові поїздки громадян, громадяни держави однієї Сторони звільняються від реєстрації в компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони строком до 30 днів з дати в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони за наявності в них міграційної карти з відміткою компетентного органу, проставленої під час в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони.
Відповідно до пункту 5 статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Республіки Білорусь про безвізові поїздки громадян, у випадках, якщо період 10 перебування громадян держав Сторін, згаданих у пункті 1 цієї статті, на території держави іншої Сторони перевищує 30 днів, реєстрація здійснюється відповідним компетентним органом з дотриманням чинних у цій державі правил. 
Відповідно до інформації зазначеної в інтегрованій міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН» громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснила перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» 21.12.2022, тобто, у неповнолітньому віці. Таким чином, після досягнення ІНФОРМАЦІЯ_2 повнолітнього віку, громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , мала право знаходитися на території України не більше 90 днів протягом 180 днів.
Тобто, станом на теперішній час, громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на території України не маючи на те законних підстав, виключний перелік яких визначений в статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що, в свою чергу, містить ознаки порушення зазначеним іноземцем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Порушення іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, є адміністративним правопорушенням, яке посягає на встановлений порядок управління, за вчинення якого передбачена адміністративна відповідальність відповідно до статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
05.11.2025, за фактом порушення громадянкою республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: перевищила встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, ухилилася від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування та проживає на території України без документів на право проживання в Україні чим порушила вимоги ч.1 ст.3, ч.1,3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уповноваженою посадовою особою відділу №9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно Позивачки складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН 007652 від 05.11.2025, у якому зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, відділом №9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН 007641 від 05.11.2025, відповідно до якої на громадянку республіки білорусь ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 (три тисячі чотириста) грн. 00 коп.
Копію постанови про накладення адміністративного стягнення від 05.11.2025 серії ПН МДН 007641 Позивачка отримала того ж дня, а саме 05.11.2025, що підтверджується її власноручним підписом про отримання нею копії цієї постанови. Наразі дана постанова не виконана. в позовній заяві зазначено: «15.05.2024 
Позивач особисто відвідала Головне управління ДМС у Дніпропетровській області з метою подати заяву про надання їй статусу біженця, однак її заяву не прийняли та не зареєстрували, Позивача не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі його заяви. Тобто, як мінімум, починаючи з цієї дати, Відповідачу було відомо про ситуацію позивача, однак саме Відповідач не вжив жодних засобів, як орган державної влади, якому кореспондує обов`язок приймати заяви від осіб, які до нього звернулися, для прийняття заяви Позивача про звернення за захистом.
Більше того, на момент звернення Позивача, у Відповідача не виникало бажання притягти її до адміністративної відповідальності. Не виникло таке бажання і 29.10.2025 року, тобто через пів року, після першого звернення за захистом, коли Позивач на прохання суду ще раз звернулась за захистом до Відповідача.»
На що ГУ ДМС у Дніпропетровській області зазначає, що до ГУ ДМС у Дніпропетровській області за вх.№З-395/6/1201-25 від 15.05.2025 надійшло звернення Позивача щодо прийняття та розгляду звернення про визнання біженців або особою, яка потребує додаткового захисту, яке було розглянуто до Закону України «Про звернення громадян».
За результатами розгляду ОСОБА_1 повідомлено, що на сьогодні Україна перебуває в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.
Участь республіки білорусь у реалізації воєнних дій на боці держави агресора є загальновідомим фактом та визнано суб`єктами міжнародного права. Зокрема, резолюцією Європейського парламенту від 13.09.2023 №2023/2041 (INI) відзначено підпорядкування республіки білорусь росії в політичному, економічному, військовому і культурному плані та кваліфіковано республіку білорусь як державу- сателіта рф.
У зв`язку з цим до громадян держави-сателіта рф застосовується положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10.01.2002 №2942-ІІІ, у якій визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки, у вигляді тимчасового обмеження у прийнятті документів. Правило конвенції про статус біженців 1951 року застосовується на підставі частини другої статті 2 Закону України «Про біженців та осіб,які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Наголошуємо на тому, що Законом України «Про звернення громадян» не передбачено здійснення перевірки наявності можливих порушень законодавства особою, яка звернулася зі зверненням.
Щодо безпідставності і необґрунтованості пояснень та міркувань Представника Позивача, викладених ним в позовній заяві, стосовно наявності в Позивача побоювань стати жертвою переслідувань. 
Громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку встановленому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, не зверталась. Інформація щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця стосовно зазначеної особи, відсутня.
Відповідно до частини 1 статті 31 Конвенції про статус біженців 1951 року Договірні Держави не накладатимуть стягнень за незаконний в`їзд або незаконне перебування на їхній території біженців, які, прибувши з території, де їхньому життю і свободі загрожувала небезпека, як зазначено у статті 1, в`їжджають або знаходяться на території цих держав без дозволу, за умови, що такі біженці без зволікань самі з`являться до органів влади і наведуть переконливі пояснення щодо свого незаконного в`їзду або перебування.
Зі змісту абзацу 4 пункту 20 Постанови Пленуму вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», в разі порушення Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на правопорушника можуть накладатися стягнення у вигляді штрафу передбачені статтями 203 та 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що в повній мірі відповідають вимогам статті 31 Конвенції про статус біженців 1951 року) .
В разі звернення заяви про визнання біженців або особи що потребують додаткового захисту, особа, яка звертається із заявою не звільняється від адміністративної відповідальності в разі порушення нею законодавства про Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
На території України введено воєнний стан у зв`язку із збройною агресією російської федерації по всій території України, у такий час Держава не може дозволити зневажливе та легковажне ставлення до своїх законів.
Вищевикладеними обставинами та положеннями чинного законодавства підтверджується безпідставність і необґрунтованість пояснень та міркувань Представника Позивача, викладених ним в обґрунтування позовної заяви у справі №211/13288/25.
Отже, враховуючи все викладене нами в даному відзиві,вбачається, що в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення,відповідальність за яке закріплена в частині 2 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України, під час прийняття за наслідками її розгляду постанови від 05.11.2025 серії ПН МДН номер 007641 про накладення адміністративного стягнення на громадянку республіки білорусь ОСОБА_1 , Відділ № 9 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області діяв відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України та положень Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення ДМС України № 825. Разом з цим, позовні вимоги, заявлені Представником Позивачки в позовній заяві у справі № 211/13288/25, є безпідставними та необґрунтованими.
Ухвалою суду від 09.12.2025 року було здійснено перехід розгляду справи без спрощеного провадження без виклику сторін, у спрощене провадження з викликом сторін.
15.12.2025 року до суду надійшли від представника позивача додаткові пояснення по справі згідно яких вказано, щодо доводів відповідача про те, що звернення Позивача із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту було розглянуто Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області в порядку Закону України «Про звернення громадян», зазначаємо, що такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне. По- перше, як вже було зазначено в позові, вказані дії ГУ ДМС у Дніпропетровській області суперечать чинному законодавству України, зокрема Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яким чітко визначений порядок прийняття заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту заяву та надання передбаченої форму прийняття або відмови у прийнятті документів. Доводи відповідача наведеного не спростовують. По-друге, і на момент подачі цієї відповіді на відзив представником позивача, і відзиву Відповідачем, існує рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у справі № 160/23444/25, яким визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Дніпропетровській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області прийняти заяву громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649 та прийняти рішення за результатами розгляду заяви. Наведене у своїй сукупності свідчить виключно про системний характер неправомірних та недобросовісних дій посадових осіб ДМС. Також відповідач у своєму відзиві посилається на нібито безпідставність та необґрунтованість доводів Позивача щодо наявності у неї побоювань стати жертвою переслідувань. Однак такі міркування Відповідача не можуть бути враховані судом з огляду на таке. Страх позивача або його побоювання щодо можливих переслідувань не є предметом розгляду в межах цього провадження, оскільки позивач оскаржує протокол та постанову про накладення адміністративного стягнення за ст. 203 КУпАП. Тобто предметом судового розгляду у даній справі очевидно є законність дій посадових осіб ДМС під час складання протоколу та винесення постанови, а не оцінка підстав для надання Позивачці міжнародного захисту та аналіз її побоювань стати жертвою переслідувань, з незрозумілих причин здійснений представником відділу № 8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Одночасно, відповідач зосереджується на аргументах, які не мають жодного відношення до предмета спору, і намагається створити враження, що позовні вимоги ґрунтуються виключно на побоюваннях Позивача повертатись до країни походження. При цьому відповідач повністю оминає увагою ключові доводи позовної заяви, що стосуються неправомірності складання протоколу, порушення процедури, відсутності складу правопорушення та істотних порушень, допущених посадовими особами міграційної служби.
16.12.2026 року ухвалою суду призначено проведення вкз з представником позивача. 
В судовому засіданні представник позивача Річко О. пояснила, що позов вона підтримує, просить його задовольнити, пояснила відповідно змісту позовних вимог та додаткових пояснень, вказала, що на теперішній час у позивачки ОСОБА_1 відсутні будь-які документи. 
В судовому засіданні представник відповідача Реутова І. пояснила, що проти позову повністю заперечує, не визнає, пояснила відповідно змісту відзиву.
Так судом встановлено, що громадянка республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснила в`їзд на територію України 21.12.2022, паспортний документ іноземця (паспорт громадянина республіки білорусь) № НОМЕР_1 виданий 18.06.2021, органом видачі Речицьким РОВД Гомельської області, строком дії до 18.06.2031.
За обліками інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН», наявна інформація щодо перетину державного кордону України гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у напрямку «в`їзд» 21.12.2022.
Так, ОСОБА_1 (далі – Позивач), громадянка республіки білорусь, документована паспортом № НОМЕР_1 виданий 18.06.2021, дійсний до 18.06.2031, прибула на територію України 16.11.2022 пішим переходом через пункт пропуску Доманове-Мокрани, разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та молодшою сестрою ОСОБА_4 . 
Після початку повномасштабного вторгнення Позивач публічно засуджує збройну агресію росії проти України у своїх публікаціях в соціальних мережах, а також підтримує Збройні сили України, здійснюючи благодійні внески (копії відповідних доказів були додані до заяви про надання статусу біженця під час звернення до Відповідача). 
Така поведінка Позивача очевидно суперечить офіційній лінії державної політики республіки білорусь, ставить її під реальну загрозу переслідувань, репресій або притягнення до кримінальної відповідальності у разі повернення до країни походження. У зв`язку з цим, Позивач має обґрунтовані побоювання щодо можливого переслідування з боку державних органів рб і побоюється повертатися до країни свого походження. 
Наразі Позивач оскаржує бездіяльність Відповідача, Дніпропетровським окружним адміністративним судом розглядається справа № 160/23444/25, де відповідачем виступає – ГУ ДМС в Дніпропетровській області. Тобто Відповідачу достовірно відомо про заявлені побоювання Позивача та факт її звернення до відповідача із заявою про надання йому статусу біженця. Більше того, в межах розгляду вищевказаної справи, суд запропонував Позивачу повторно відвідати ГУ ДМС в Дніпропетровській області для подачі заяви про надання статусу біженця, Відповідач повторно (29.10.2025 року) відвідала відділ по роботі з біженцями з метою подати заяву про надання їй статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту, через обґрунтований страх повертатися в країну походження. В той день їй також усно відмовили у прийнятті її заяви, та представник Позивача зафіксував звернення з цього приводу через відділ документообігу (вх.№З-968/6/1201/25 від 29.10.2025). 
В подальшому, 05 листопада 2025 року о 09 ранку додому до Позивача, за адресою АДРЕСА_1 прийшов співробітник Відділу №9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, головний спеціаліст Наталя Шандра, з метою затримання Позивача, та поміщення до ПТПІ. 
05 листопада 2025 відносно Позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МДН 007652 та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МДН 007641, якою її було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме – перевищила встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, ухилилася від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування та проживає на території України без документів на право проживання в Україні.
Також 05 листопада 2025 щодо Позивача було прийнято рішення про примусове видворення з України № 1264100100000636.
Того ж дня Позивачку заарештовано та складено щодо протокол про адміністративне затримання за ч. 2 статті 263 КУпАП на 72 години, та доставлено в Державну установу «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.
Рішенням Довгинцівського районного суд м. Кривий Ріг від 06.11.2025 у справі № 211/13081/25 відмовлено в задоволенні позову Відділу №9 у місті Кривому Розі (Довгинцівсько-Металургійний відділ) Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України громадянки Білорусії. Позивача було негайно звільнено з ПТПІ.
15.05.2024 Позивач особисто відвідала Головне управління ДМС у Дніпропетровській області з метою подати заяву про надання їй статусу біженця, однак її заяву не прийняли та не зареєстрували, Позивача не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі його заяви. 
29.10.2025 року на запит адвоката ОСОБА_1 - Річко О.О. про причини усної відмови у прийнятті заяви позивачки про надання їй статусу біженця, відповідач також не надав відповіді.
Тобто, як мінімум, починаючи з цієї дати, Відповідачу було відомо про ситуацію позивача, однак саме Відповідач не вжив жодних засобів, як орган державної влади, якому коресрондує обов`язок приймати заяви від осіб, які до нього звернулися, для прийняття заяви Позивача про звернення за захистом. 
На момент звернення Позивача, у Відповідача не виникало бажання притягти її до адміністративної відповідальності. Не виникло таке бажання і 29.10.2025 року, тобто через пів року, після першого звернення за захистом, коли Позивач на прохання суду ще раз звернулась за захистом до Відповідача.
Разом з цим 04.11.2025 відбулось останнє судове засідання у справі № 160/23444/25, а 05 листопада 2025 року, о 09 годині ранку, за місцем проживання Позивача з`явився співробітник Відділу №9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, головний спеціаліст Наталя Шандра з метою затримання Позивача та подальшого поміщення до ПТПІ.
Позивач документована листом підтримки від УВКБ ООН яким встановлено що вона звернулась з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», в якому зазначено, що ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю і свободі. 
Позивач перебуває у нестабільному психоемоційному стані, потребує постійного нагляду лікаря-психіатра та отримує психологічну допомогу. Також, вона перебуває під опікою благодійного фонду «Рокада», який забезпечує їй необхідну підтримку, лікування та соціальний супровід також надається бланк інтерв`ю ОСОБА_1 як шукача захисту з психологом ОСОБА_5 . 
У примітці до статті 203 КУпАП зазначається, що дія цієї статті не поширюється на випадки, якщо іноземці або особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Оскільки Відповідач систематично без поважних причин не приймав у Позивача заяви про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, то, відповідно, у діях Позивача відсутній склад адміністративного правопорушення за статтею 203 КУпАП. Тобто, при складенні протоколу та подальшому притягненні Позивача до адміністративної відповідальності всебічне, повне та об`єктивне з`ясування фактичних обставин справи не здійснювалося. Суб`єктивна сторона правопорушення передбаченого статтею 203 КУпАП характеризується саме наявністю умисної вини, вина не вбачається. 
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Дії ГУ ДМС у Дніпропетровській області суперечать чинному законодавству України, зокрема Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яким чітко визначений порядок прийняття заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту заяву та надання передбаченої форму прийняття або відмови у прийнятті документів. Доводи відповідача наведеного не спростовують.
Є рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у справі № 160/23444/25, яким визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Дніпропетровській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області прийняти заяву громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649 та прийняти рішення за результатами розгляду заяви.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 10 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Водночас, як вбачається зі змісту спірної постанови, під час вирішення питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не встановлювався факт наявності умислу в його діях, які були пов`язані з порушенням правил перебування на території України, а відповідно, як наслідок і наявність складу адміністративного правопорушення за частиною першою статті 203 КУпАП.
Згідно із частиною 1 статті 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених участині сьомій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). Аналіз вищевказаної норми законодавства вказує, що статтею 38 КУпАП встановлено строки, після закінчення яких виключається накладення адміністративних стягнень. Як вбачається зі змісту статті 38 КУпАП, початком відліку строку для накладення адміністративного стягнення є день вчинення адміністративного правопорушення. Вказана стаття не передбачає інших умов відліку цього строку, крім як для триваючих правопорушень. Триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 234/19052/15-а зазначив, що постанова Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 не відносить адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 203 КУпАП до категорії триваючих, отже адміністративне стягнення за вказаною нормою повинно бути накладено не пізніше ніж протягом двох місяців після вчинення адміністративного правопорушення. 
Згідно із пунктом 7 статті 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП. 
З 15 травня 2025 року, отже відповідачу стало відомо про вказані обставини саме тоді, з моменту звернення позивача з заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує тимчасового захисту, який не заперечується відповідачем.
Крім того, відповідач був достеменно обізнаний про ініціювання позивачем спору в Дніпропетровському окружному адміністративному суді з приводу протиправної бездіяльності ГУ ДМС у Дніпропетровській області щодо нерозгляду у належний спосіб його заяви про надання їй статусу біженця, разом з цим, оскаржувана постанова складена відносно позивача лише 05.11.2025 року, тобто, з порушенням встановленого статтею 38 КУпАП двох місячного строку з дня вчинення правопорушення. Таким чином, оскільки вищевказане правопорушення не носить характер умисного та триваючого та враховуючи, що на час винесення оскаржуваної постанови сплинув строк притягнення позивача до адміністративної відповідальності, встановлений частиною 1 статті 38 КУпАП.
Отже, відповідно до частини 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Позивач документована листом підтримки від УВКБ ООН яким встановлено що вона звернулась з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», в якому зазначено, що ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю і свободі.
15.05.2024 Позивач особисто відвідала Головне управління ДМС у Дніпропетровській області з метою подати заяву про надання їй статусу біженця, однак її заяву не прийняли та не зареєстрували, Позивача не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі її заяви. 
Таку відмову рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у справі № 160/23444/25, визноно незаконною.
Натомість відповідачем 05.11.2025 року було оформлено протокол та прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДН 007641 від 05.11.2025 щодо громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 , суд вважає що в ході розгляду справи встановлені всі підстави для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МДН 007641 від 05.11.2025 щодо громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 .
Відповідно до частин 1, 2 статті 77КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, суд критично відноситься до посилань відповідача, про те, що позивач не зверталася з заявами до відповідача, оскільки матеріалами справи не спростовано.
При цьому суд відхиляє заперечення сторони відповідача, викладене у відзиві на позов, оскільки воно нівелюється дослідженими доказами, наявними у матеріалах справи, та доводами представника позивача, викладеними під час судового засідання.
Враховуючи наведене, адміністративний позов слід задовольнити.
Керуючись статтями 13, 14, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
ухвалив:
позов ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 до Відділу № 8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДН 007641 від 05.11.2025 щодо громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 та закрити справу.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 07 квітня 2026 року.

Суддя:	  	Н. О. Сарат