Справа № 449/231/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/811/1045/25 Доповідач: ОСОБА_2 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 , 
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 12024141450000311 за апеляційною скаргою представника потерпілого – адвоката ОСОБА_6 на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 03.10.2025, стосовно  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Боршів Львівського району Львівської області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, 
за участю:
прокурора - ОСОБА_8 , 
потерпілого - ОСОБА_9 , 
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 , 
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Представник потерпілого подав апеляційну скаргу на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 03.10.2025, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України - звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік. 
На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
Даний вирок оскаржив представник потерпілого - адвокат ОСОБА_6 , який просить вирок суду першої інстанції скасувати.
Винести вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 одного року позбавлення волі, без застосування ст. 75 КК України. Заявлений у справі цивільний позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 завдану неправомірними діями обвинуваченого моральну шкоду у розмірі 40000 грн., (в позові первинно було заявлено розмір відшкодування в сумі 50000 грн., проте 10000 грн. було сплачено добровільно обвинуваченим), матеріальну шкоду, яка складається з понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн., в суді першої та 5000 грн. в суді апеляційної інстанції, а також упущену (втрачену) потерпілим/цивільним позивачем вигоду (грошове забезпечення) на суму 4600 грн.
Апелянт вважає вирок суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, з винесенням вироку судом апеляційної інстанції, з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Також судом першої інстанції необґрунтовано, частково задоволено цивільний позов потерпілого та не відшкодовано витрат на правничу допомогу.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що має місце невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зокрема обвинувачений, хоча в силу ст. 89 КК України не судимий, проте у минулому притягувався за вчинення злочину проти особи, є не працюючим, не являється інвалідом, під опікою та піклуванням непрацездатних осіб не має, не виконує військового чи жодного громадського обов`язку. Притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення опору працівникам правоохоронного органу, дрібного хуліганства, керування ТЗ у стані алкогольного сп`яніння, судові рішення не являється преюдицією, проте є характеризуючими даними про особу обвинуваченого та свідченням його непоодиноких проявів девіантної поведінки, як до співгромадян, так і правоохоронців.
Апелянт покликається, що попри вказану вище негативну характеристику особи обвинуваченого, медичні довідки, з яких вбачається, що ОСОБА_7 страждає, виявляє психічні та поведінкові розлади, внаслідок вживання алкоголю, вчинення злочину мало місце при обтяжуючих обставинах, зокрема у стані сп’яніння, однак судом першої  інстанції було обрано останньому покарання із встановленням іспитового строку.
Апелянт наголошує, що каяття та принесення вибачення ОСОБА_7 потерпілому не є щирим, на його думку, а вимушеним, а розмір відшкодування недостатнім. Апелянт підтверджує отримання потерпілим від обвинуваченого частини із заявлених нами відшкодувань на суму 10 000 грн.
Крім цього потерпілий та його захисник вважають, що підлягає стягненню в якості відшкодування, витрати пов`язані з сплатним наданням правничої допомоги у сумі 10 000 грн. та втрачену (упущену) позивачем вигоду в сумі 4600 грн. (недоотримана сума грошової допомоги, щомісячна премія), яка виплачується працівникові поліції виключно за відпрацьовані дні. Він перебував до 21 дня на лікарняному, відповідно додаткових гарантованих сум виплат не отримував.
Апелянт зазначає, що у справі в суді першої інстанції мало місце 8 судових засідань, з яких 6 за участю сторін провадження, відтак витрати часу є очевидними та обгрунтованими, не являються завідомо непомірними та не є збагаченням.
В аспекті м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання апелянт покликається на позицію ВС ККС, де суд визнав занадто м`яким вирок, не пов`язаний з позбавленням волі, особі, яка вчинила насильство щодо працівника правоохоронного органу за ч.2 ст. 345 ККУ, (ВС/ККС, справа № 349/1481/18, 30.01.20).
Судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 2024 року, близько 10 години 37 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля адміністративної будівлі приймального відділення Перемишлянської ЦРЛ, що за адресою м. Перемишляни, вул. Галицька, 12, Львівського району, Львівської області, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи негативні наслідки і бажаючи їх настання, а також усвідомлюючи те, що перед ним знаходяться працівники правоохоронного органу, які одягнуті у поліцейську форму одягу, умисно наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя інспектору СРПП відділення поліції № 2 Львівського РУП № 2 ГУНП у Львівській області лейтенанту поліції ОСОБА_9 , який ніс службу у складі наряду СРПП (позивний – «Аксіома-102») відділення поліції №2 Львівського РУП№2 ГУНП у Львівській області спільно з поліцейським СРПП відділення поліції №2 Львівського РУП№2 ГУНП у Львівській області сержантом поліції ОСОБА_10 , та діяли згідно ст.ст.18, 20 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків, чим умисно заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_9 .
Потерпілим ОСОБА_9 , заявлено цивільний позов, згідно якого просить стягнути з ОСОБА_7 на його користь завдану неправомірними діями обвинуваченого моральну шкоду у розмірі 50000 грн., матеріальну шкоду, яка складається з понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн, а також упущену (втрачену) вигоду (грошове забезпечення) на суму 4600 грн. Свої вимоги аргументує тим, що йому було завдано фізичного болю, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, та душевних страждань, яких він, як правоохоронець зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого, який сам, у минулому був правоохоронцем. В результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 він, як особа молодого віку отримав тілесні ушкодження наслідками яких було порушення нормальних життєвих зв`язків. Внаслідок отримання тілесних ушкоджень, він, як поліцейський, досі відчуває почуття образи, досади, обурення поведінкою винуватця, як під час, так і після скоєння ОСОБА_7 злочину, не вжиття заходів надання ним першої медичної допомог та не принесення обвинуваченим жодного вибачення. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання ним життєвого часу (на звернення за медичною допомогою), лікування до 3 тижнів, проведення службових розслідувань та інших правових заходів. Також було приниження його честі та гідності оскільки, він став об`єктом особливої непотрібної уваги серед знайомих громадян та колег по службі, що складає йому відповідні незручності в спілкуванні з оточуючими. Добровільно відшкодувати завдану шкоду ОСОБА_7 відмовляється. Крім цього вважає, що підлягає стягненню в якості відшкодування, витрати пов`язані з оплатним наданням правничої допомоги у сумі 10000 грн. та втрачену (упущену) позивачем вигоду в сумі 4600 грн. (недоотримана сума грошової допомоги, щомісячна премія), яка виплачується працівникові поліції виключно за відпрацьовані дні. Він перебував до 21 дня на лікарняному, відповідно додаткових гарантованих сум виплат не отримував.
Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_11 судом апеляційної інстанції була належним чином повідомлена про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибула, але скерувала клопотання про розгляд справи без її участі, зазначивши, що з ОСОБА_7 втрачено контакт і він з нею не виходить на зв`язок, тобто вона не здійснюватиме захист його інтересів, як захисник. 
Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував про розгляду справи за відсутності його захисника. 
Інші учасники також не заперечували проти продовження розгляду справи без участі захисника обвинуваченого. 
У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття. 
Заслухавши доповідача, думку представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 , підтриману потерпілим ОСОБА_9 , які, кожен окремо, просили задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч.2 ст. 345 КК України, є правильною, оскільки останній вчинив умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.345 КК України обвинувачений ОСОБА_7 визнав повністю та підтвердивши в суді апеляційної інстанції факт спричинення працівнику поліції ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, хоча зазначив, що в новій формі не розбирається, щоб ствердити, що то були працівники поліції. ОСОБА_7 зазначив, що дані про перебування ним в стані алкогольного сп`яніння, на момент інциденту, підтверджено документально. 
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 345 КК України, вчинено за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам.
Доводи апеляційної скарги представника потерпілого частково знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Так ч.2 ст. 345 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків та карається обмеженням волі на строк до 5 років або позбавленням волі на той самий строк. 
При призначенні виду та міри покарання суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку зазначив про необхідність призначити обвинуваченому покарання у виді 2 років позбавлення волі із звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.
При цьому були враховані ступінь суспільної небезпеки вчинено, дані, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема його фізичний стан і те, що раніше не судимий; враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів. Пом`якшуючих його вину обставин суд врахував щире каяття, як обтяжуючу вину обставину суд зазначив вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. 
Однак колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції не обгрунтовано зовсім застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України. 
Відповідно до п.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування вироку може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який підтверджується матеріалами кримінального провадження та доводами наведеними у вироку, крім того дав діям обвинуваченого правильну юридичну оцінку. 
Доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, встановлено у відповідності до чинного законодавства, в апеляційній скарзі не оспорюється та, на думку колегії суддів, є обґрунтованою.
Що стосується апеляційної скарги поданої представником потерпілого у справі про неправильне застосування судом положень ст.75 КК України, через м`якість покарання, то колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги в цій частині.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Однак суд першої інстанції необгрунтовано у резолютивній частині вироку застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 вимоги ст. 75, 76 КК України оскільки в мотивувальній частині про це нічого не зазначено.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ч.2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003, за №7 «Про судову практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно з висновком зазначеним в резолютивній частині щодо призначеної міри покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, колегія суддів погодитися не може з врахуванням наступного. 
Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступенем тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановленні відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
На переконання колегії суддів судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_7 від призначеного покарання, за ч.2 ст. 345 КК України, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином не було наведено та обґрунтовано переконливі мотиви на підставі яких суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді обмеження волі.
Судом першої інстанції не було враховано, що при вирішенні зазначеного питання він має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення та впливають на призначення покарання. Лише після вирішення питання про призначення виду та розміру покарання, необхідно встановити достатні підстави для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, з наведенням конкретних мотивів прийнятого рішення.
Однак суд першої інстанції нічого не описав у вироку, як підставу для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України.
У зв`язку з необхідністю погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання підлягає скасуванню із постановленням вироку апеляційним судом у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 420 КПК України.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді позбавлення волі, яке підлягає реальному відбуттю, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України та обставини, встановлені судом першої інстанції при призначенні покарання, які в апеляційній скарзі не оспорювалися.
Зокрема, при призначенні покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення скоєного обвинуваченим, а саме скоєння нетяжкого злочину, яке полягає в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків; особи обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання скарг та зауважень з боку старостинського округу немає; страждає, виявляє психічні та поведінкові розлади, внаслідок вживання алкоголю, однак в період інкримінованих дій тяжким психічним розладом хронічного чи тимчасового характеру не страждав, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, за наркологічною та психіатричною допомогою не звертався; обставин, які пом`якшують його вину колегія суддів вважає щире каяття, а як обтяжуючу вину обставину суд враховує вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, а тому дійшла переконання, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання, у відповідності до діючого законодавства, в межах санкції статті обвинувачення, з фактичним відбування покарання у виді позбавлення волі. 
Дані вимоги відповідають ст. 50 КК України та узгоджуються із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідають основній його меті як заходу примусу.
Апеляційні вимоги представника потерпілого про задоволення стягнення з обвинуваченого коштів на користь потерпілого ОСОБА_9 , у виді упущеної вигоди, яка полягає в недоотриманні виплат, у виді премії, в сумі 4 600 грн. є безпідставними та належним чином обґрунтовані у вироку суду першої інстанції. Інших доводів, які б переважили обгрунтування суду першої інстанції, представником потерпілого не було представлено суду апеляційної інстанції.
Покликання апелянта в необхідності відшкодування коштів потрачених потерпілим на правову допомогу за участь адвоката в суді першої інстанції є обґрунтованими, інші вимоги не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції. 
Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат, суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.
Положеннями ч.1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг, складений процесуальний документ, вчинення процесуальної дії чи ознайомлення із процесуальними документами тощо.
Відтак дане питання у кримінальному провадженні вирішується по анології з ЦПК. 
Згідно з положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України закріплено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
Суду першої інстанції потерпілим ОСОБА_9 була подана позовна заява, де зокрема зазначено вимогу про стягнення 10 000 грн. за надання правничої допомоги в даному кримінальному провадженні. До позовної заяви, подано через електронний суд, потерпілим були долучені документи на підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_6 , довідка з розрахунком витрат на правничу допомогу та інші підтвердження, які судом не приєднані до справи, у виді паперового носію, та відповідно не були перевірені та враховані при вирішення питання заявлених позовних вимог.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з обставин по даній справи, характеру її складності та обсягу виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних вимог в частині, а саме задоволенні в оплаті правничої допомоги наданої в суді першої інстанції в сумі 10 000, 00 гривень.
Відтак вирок суду першої інстанції по даній справі підлягає скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та стягнення коштів за правничу допомогу з постановленням нового вироку. 

Керуючись ч.15 ст. 615 ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424 КПК України, колегія суддів, 

постановила :

Апеляційну скаргу скаргою представника потерпілого – адвоката ОСОБА_6 - задовольнити частково. 
Вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 03.10.2025, яким  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України - скасувати в частині призначення покарання.
Визнати  винним  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України та призначити йому покарання строком на 1 рік позбавлення волі. 
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 10 000, 00 (десять тисяч) гривень 00 коп. понесених витрат на правничу допомогу.
У решті вирок залишити без змін.
Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання. 
Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий: 

Судді: