05.02.2026 

Справа № 744/379/25
Провадження № 3/744/18/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року Семенівський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого – судді Смаги С. В.,
при секретарі Бородіній В. В.,
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Семенівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Новгород-Сіверського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, щодо
ОСОБА_1 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий, уродженця села Миколаївка Семенівського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого у Приватному сільськогосподарському підприємстві «Степанич» - механізатором,
за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Згідно відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 472046 від 25 квітня 2025 року, 25 квітня 2025 року о 21 годині 30 хвилини в місті Семенівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області по вулиці Героїв України біля будинку № 34 громадянин  ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2163, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку громадянин ОСОБА_1 на місці зупинки за адресою: вулиця Героїв України, 34 в місті Семенівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області відмовився та в медичному закладі Семенівської міської лікарні за адресою: вулиця Лікарняний Хуторок, 2, в місті Семенівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області також відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1  свою вину у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що він не відмовлявся проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я. Не погодившись проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, він погодився проходити такий огляд у лікарні. У лікарні він пройшов низку обстежень, крім обстеження за допомогою спеціального технічного приладу, від проходження якого він відмовився. Проте у висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 25 квітня 2025 року лікарем зазначено, що він ( ОСОБА_1 ) від обстеження відмовився, що не відповідає дійсності. 
Суд, вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважає, що наявність у діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КупАП), не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами за наступних обставин.
ОСОБА_1 ставиться до вини порушення пункту 2.5 Правил дорожнього руху.
Відповідно до пункту 2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно ч. 3 ст. 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення у разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
У висновку Комунального некомерційного підприємства «Семенівська міська лікарня» щодо результатів медичного огляду ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 25 квітня 2025 року лікарем зазначено, що ОСОБА_1 від обстеження відмовився. Проте, цей висновок спростовується відеозаписом, який міститься в матеріалах справи, з якого видно, що у лікарні ОСОБА_1 відмовився лише від обстеження за допомогою спеціального технічного приладу, проте в іншій частині від проходження огляду не відмовлявся, погодився, щоб йому виміряли артеріальний тиск. Лікарем не було зроблено висновок щодо наявності ознак алкогольного сп`яніння, хоча певний огляд ОСОБА_1 проводився і можливо було зазначити у висновку наявність або відсутність зовнішніх ознак алкогольного сп`яніння. 
Зазначена обставина вказує на недопустимість як доказу у даній справі висновку Комунального некомерційного підприємства «Семенівська міська лікарня» щодо результатів медичного огляду ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 25 квітня 2025 року, який є одним з основних доказів у справі та без якого неможливо встановити винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, яке ставиться йому до вини.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
У рішенні від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» ЄСПЛ вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.
У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року ) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
ЄСПЛ зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу осіб, що притягуються до відповідальності.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України містить норми прямої дії, а згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Зазначене узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).
Згідно правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
За змістом вимог статті 256, частини 1 статті 257 Кодексу України про адміністративні правопорушення питання наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення суд вирішує лише в межах протоколу, складеного відносно конкретної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, адже відповідно до статті 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка знаходиться в главі 19 розділу IV «Провадження в справах про адміністративні правопорушення», для суду протокол про адміністративне правопорушення є документом, який порушує адміністративне провадження, і єдиною процесуальною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Склад правопорушення – це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.
Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У відповідності із статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах та в порядку, встановленому законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.
Оцінивши усі наявні у справі докази з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що в діях ОСОБА_1 є подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 221, п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо  ОСОБА_1 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, – закрити за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу вказаного адміністративного правопорушення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду через Семенівський районний суд Чернігівської області.

Суддя: С. В. Смага