Справа № 216/5386/25 
2/212/625/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року місто Кривий Ріг 

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючої судді Швець М. В.; за участі секретаря судового засідання Терещук М.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив таке.
До суду звернувся представник позивача Пархомчук С. В. Суд виніс ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В усі судові засідання сторони та/або їх представники не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином. Сторони скористалися своїми правами на участь у процесі шляхом обміну змагальними документами, клопотали про розгляд справи за їх відсутності. 
Оскільки всі учасники справи не з`явилися, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд скористався своїм правом, обумовленим ч. 6 ст. 259 ЦПК України, та відклав складання повного тексту рішення.
Позиції сторін.
Позивач заявив про стягнення заборгованості за кредитним договором № 93181 від 18.11.2019 року у розмірі 11 220,00 грн та судових витрат у розмірі 2 422,40 грн судового збору. Окремою заявою від 24.11.2025 представник позивача також просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн.
Позов обґрунтував таким. 18.11.2019 року між первісним кредитором ТОВ «ЗАЙМЕР», правонаступником якого являється позивач, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 93181 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. На підставі Договору відповідач отримав кредит у сумі 3 000,00 гривень, дата надання кредиту – 18.11.2019, строк кредиту – 30 днів, стандартна процентна ставка – 2 % в день або 730 % річних. Станом на 31.01.2025 року відповідач має заборгованість 11 220,00 грн, яка складається з такого: 3 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 8 220,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками. 28.10.2021 року ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» уклали Договір факторингу, відповідно до якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до боржників згідно реєстру боржників, включно з відповідачем. 
08 грудня 2025 року до суду надійшов Відзив на позов, у якому відповідач заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на таке. 18.11.2019 між ним та ТОВ «ЗАЙМЕР» укладено кредитний договір № 93181 про надання фінансового кредиту який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису). Відповідно до погоджених сторонами умов кредитного договору строк кредитування становить 30 днів. Згідно Графіку платежів до Договору, вбачається, що датою повернення позики та сплати нарахованих процентів є 17.12.2019 року, сума позики, що підлягає поверненню, становить 3 000,00 грн, сума нарахованих відсотків, що підлягає поверненню, складає 1 800,00 грн, загальні витрати за кредитом – 4 800,00 грн. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту. Таким чином, відповідач вважає розрахунок позивача помилковим та необґрунтованим. Крім того, відповідач також заявив, що сума заявлених витрат на правничу допомогу є завищеною, не відповідає принципам розумності та не враховує складність даної справи, тому відповідач просить суд зменшити суму судових витрат на правничу допомогу. 
24 грудня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де позивач зазначив таке. Відповідно до п.1.2. за цим Договором, Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 17.12.2019. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. Відповідно п.2.3. за цим Договором, Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Позичальник погодився на умови визначені Договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження Відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованими. Позивачем належними та допустимими доказами підтверджено розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, з урахуванням кваліфікації, досвіду та завантаженості адвоката. Відтак, заперечення Відповідача щодо недоведеності понесених витрат є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах справи та не підлягають задоволенню. Таким чином, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Відповідач у Відзиві на позовну заяву, як на підстави для відмови у задоволені позовних вимог в повному обсязі - є не обґрунтовані, недоведені, суперечать умовам укладених правочинів, нормам чинного законодавства, ряду правових позицій викладених в Постановах ВСУ, а отже, на думку позивача, є такими що не підлягають задоволенню та не повинні братися судом до уваги. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 
18 листопада 2019 року ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідач уклали Договір про надання фінансового кредиту № 93181, який відповідач підписав електронним підписом (далі – «кредитний договір»; а. с. 21-22). У відзиві на позов відповідач зазначив про укладення ним та ТОВ «ЗАЙМЕР» кредитного договору, про який йдеться.
Кредитний договір між сторонами було укладено в електронній формі. Умовами цього договору передбачено видачу фінансового кредиту на 30 днів в сумі 3 000,00 грн під фіксовану процентну ставку 2 % в день (п. 1.1., 1.2., 1.3. Кредитного договору). Пунктом 1.4. Кредитного договору передбачено, що кредит надається безготівковим шляхом у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом. Датою укладення Договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок (п. 1.5. Кредитного договору). Одночасно з підписанням Кредитного договору відповідач підписав Графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту (а. с. 23).
28 жовтня 2021 року ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» уклали Договір факторингу № 01-28/10/2021 (а. с. 24-27). Згідно з цим Договором та Витягом з реєстру боржників (а. с. 15) позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «ЗАЙМЕР», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 93181 від 18.11.2019 року.
У матеріалах справи наявна інформаційна довідка про проведення транзакції з видачі кредитних коштів (а. с. 34), довідка про ідентифікацію, видана первісним кредитором (а. с. 16), та Виписка з особового рахунку за Кредитним договором на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 14), згідно з якою загальний розмір заборгованості відповідача за кредитом становить 11 220,00 грн, складається з простроченого тіла у розмірі 3 000,00 грн та прострочених відсотків у розмірі 8 220,00 грн.
Обставини кредитування (укладення договору та отримання кредитних коштів) суд, з урахуванням досліджених доказів та відзиву відповідача, вважає доведеними. 
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка аргументів сторін та висновки суду.
Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.
На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд переконався у правомірності вимоги про стягнення 3 000 грн як тіла кредиту, крім того, цю вимогу визнав і сам відповідач. Відповідно, вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 000,00 грн має бути задоволена.
Щодо процентів
Згідно з п. 1.2. договору, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 17.12.2019; строк дії договору становить 30 днів, але в будь-яку разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором (а. с. 21). Відповідно до Графіку розрахунків та орієнтовної сукупної вартості кредиту, що є невід`ємною частиною кредитного договору, строк, на який надано кредит, становить 30 днів (а. с. 23). 
Водночас п. 2.3. кредитного договору передбачає, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. 
З аргументів позивача, наведених у позові та у відповіді на відзив, вбачається, що він тлумачить ці пункти договору як такі, що дозволяють нараховувати відсотки не впродовж строку кредитування (протягом 30-ти днів), а невизначений період часу – до повного повернення кредитних коштів. Однак суд вбачає суперечливість у наведених пунктах договору, і тому застосував концепцію сontra proferentem (verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem) – слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав, що означає: особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. І, відповідно, суд дійшов висновку про правомірність нарахування відсотків лише протягом строку кредитування, передбаченого п. 1.2. кредитного договору -тобто протягом 30 днів. 
З урахуванням п. 1.2., 1.3. Договору, Графіку розрахунків та орієнтовної сукупної вартості кредиту, суд дійшов висновку про те, що сума правомірно нарахованих відсотків, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 1 800,00 грн. В цій частині вимога про стягнення прострочених відсотків підлягає задоволенню. В задоволенні вимоги про стягнення процентів, нарахованих понад строк кредитування, слід відмовити.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до ч. 3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.2 ст.141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
На предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.2 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 ст. 141 ЦПК України.
При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).
В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10 500 грн. до матеріалів справи надано копії наступних документів: договір про надання правової допомоги від 29.12.2023 року, укладений між ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" та адвокатом Пархомчук С.В.; копію акта про отримання правової допомоги від 12.11.2025 року (далі – «Акт»), з якого вбачається, що адвокат Пархомчук С.В. надав ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" такі юридичні послуги:
- зустріч та консультація щодо врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" та ОСОБА_1 в рамках кредитного договору № 93181 від 18.11.2019 року, кількість 1 год., вартість послуги 2 000 грн.;
- складення та подання до суду позовної заяви, моніторинг та аналіз судової практики, кількість 2,5 год, загальна вартість послуги 5 000 грн.;
- інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг "Єдиного реєстру судових рішень" щодо процесуального статусу судової справи, 1,5 год, загальною вартістю 3 000 грн;
- канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції, вартістю 500 грн.
Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
У постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п. 61 постанови).
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у справі № 910/2158/23.
У вказаному Акті, серед інших наданих послуг, вказано, зокрема, «Інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» щодо процесуального статусу судової справи», без конкретизації (розділ 4 Акта). Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що з «інших клопотань» до підписання позивачем та адвокатом акта про отримання правової допомоги 27.11.2025 на адресу суду надходило лише одне – про хід розгляду справи від 27.10.2025 року. Надання інших послуг за цим розділом 4 Акта перед судом не доведено. В Акті відсутнє зазначення про те, яку кількість часу було витрачено на складання такого клопотання, і яка його вартість. Відповідно, з урахуванням принципів розумності та співмірності, суд оцінює вартість складання такого клопотання у 500,00 гривень та зменшує розмір витрат на правничу допомогу за розділом 4 Акта з 3 000,00 грн до 500,00 грн. Отже, витрати на правничу допомогу 2 500 грн за розділом 4 Акта суд вважає не доведеними (не відповідають критерію реальності таких витрат).
Суд дійшов висновку, що заявлені витрати на правничу допомогу (10 500 грн) – загалом неспівмірні з ціною позову (11 220 грн) та складністю цієї справи (яка є нескладною). Із заявлених інших витрат (8 000 грн – тобто крім тих, щодо яких суд зробив висновок про їх недоведеність), враховуючи особливості предмета спору, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, складність справи, яка є незначної складності, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених в акті про отримання правової допомоги, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд вважає співмірними витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.
Отже, загалом мова йде про підтверджені, доведені та такі, які суд вважає співмірними, витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 6 500,00 грн. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір та витрати на правничу допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судовий збір та витрати на правничу допомогу мають бути стягнуті з відповідача у розмірі 1 036,30 грн та 2 780,70 грн відповідно.
На підставі зазначеного, керуючись статтями 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
ухвалив таке.
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 93181 від 18.11.2019 року в сумі 4 800,00 (чотири тисячі вісімсот грн 00 коп) гривень, що складається з: 3 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 1 800,00 грн – заборгованість за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 036,30 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 2 780,70 грн.
В задоволенні решти заявлених вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ», ЄДРПОУ: 42228158, юридична адреса: вул. Кирилівська, 82, офіс 7, м. Київ.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено та підписано 27 лютого 2026 року.

Суддя: М. В. Швець