ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1311/25 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М., 
за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.
Розглянув матеріали справи
за позовом Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, м. Ужгород в інтересах держави
в особі позивача 1 Міністерства оборони України, м. Київ
позивача 2 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіталь», м. Київ
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 1 Концерну «Військторгсервіс», м. Київ
про розірвання договору та звільнення приміщення

Учасники справи в судове засідання не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:
Закарпатська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону діючи в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіталь» в якій просить:
- розірвати Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 № 07-20 укладений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еквіталь»;
- усунути перешкоди державі в особі Міністерства оборони України у розпорядженні та користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіталь» повернути приміщення магазину загальною площею 539,2 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Острівна, буд. 9а, у стані негіршому ніж на момент передачі в оренду.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/1311/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 листопада 2025 року.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25 листопада 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучив до участі у справі третю особу встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив у справі підготовче засідання на 16 грудня 2025 року.
У підготовчому засіданні 16 грудня 2025 року, за участю прокурора, суд оголосив перерву до 20 січня 2026 року.
За наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2026 підготовче провадження закрито, призначено судовий розгляд справи по суті на 19.02.2026 на 14:00 год.
В судове засідання 19.02.2026 представники сторін не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвали від 20.01.2026 до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 27.01.2026, відповідач та третя особи причини неявки суду не повідомили.
Прокурором та позивачами 19.02.2026 подано суду заяви про проведення судового засідання за їх відсутності, за змістом яких означені учасники справи зазначають також про підтримку заявлених позовних вимог у повному обсязі.
Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Згідно приписів ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до наведених приписів процесуального закону та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, беручи до уваги, що явка учасників справи в судове засідання 19.02.2026 судом не визнавалася обов`язковою, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників учасників справи за наявними у справі доказами.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція прокурора.
Позовні вимоги прокурором обґрунтовуються неналежним виконанням відповідачем умов Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 № 07-20 в частині забезпечення збереження орендованого майна (приміщення магазину загальною площею 539,2 м.кв., за адресою: м. Ужгород, вул. Острівна, буд. 9А), яке не використовується орендарем та не проводяться ремонтні роботи, що призводить до погіршення стану орендованого майна та за позицією прокурора є підставою для дострокового розірвання такого договору та усунення перешкод в користуванні державі в особі Міністерства оборони України в розпорядженні та користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди у стані не гіршому, ніж на момент передачі в оренду.
Правова позиція позивачів.
Представник позивача 1 у підготовчому засіданні підтримав заявлені прокурором підстави позову.
Позивач 2 згідно з поданою суду заявою від 09.01.2026 пояснює, що у зв`язку з поданням відповідачем заяви про продовження спірного договору з порушенням встановленого строку та враховуючи порушення Товариством п. 6.2 договору оренди в частині обов`язку забезпечити збереження орендованого майна, наказом Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 18.11.2025 № 855 прийнято рішення про припинення Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 07-20 від 10.12.2020 з дати закінчення строку договору оренди, на який його було укладено – з 10.12.2025, про що повідомлено відповідача листом від 20.11.2025 № 946-20-02-2750.
Крім того, звертає увагу, що листом від 02.10.2025 № 946-20-02-1936 Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях повідомило відповідача та третю особу про закінчення строку дії спірного договору, в якому зазначалися підстави, через які вказаний договір не підлягає продовженню з нагадуванням про необхідність вжиття заходів, передбачених Інструкцією щодо здійснення заходів, пов`язаних з припиненням договорів оренди та повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, затвердженої наказом Фонду державного майна України від 22.12.2020 № 2049 (у редакції наказу Фонду державного майна України від 27.12.2023 № 2312), а саме: складання Акта повернення з оренди нерухомого майна відповідно до примірної форми Акта повернення з оренди нерухомого/іншого окремо індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності та додатку до нього – Анкети про стан майна та розрахунків за договором оренди.
Зауважує, що станом на даний час, акт приймання-передачі державного майна після припинення договору оренди відповідачем не підписаний.
Заперечення (відзив) відповідача.
Відповідач не подав відзиву на позовну заяву відповідно до приписів ст.ст. 165, 178 ГПК України.
Письмові пояснення.
Третьою особою не надано суду письмових пояснень щодо позову прокурора відповідно до ст. 168 ГПК України.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.
10 грудня 2020 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, як Орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еквіталь», як Орендарем та Концерном «Військторгсервіс» в особі Філії «Західна», як Балансоутримувачем укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №07-20 (надалі – Договір) за умовами п. 1.1. незмінюваних умов якого Орендодавець і Балансоутримувач передають, а Орендар приймає в строкове платне користування майно: магазин №63, площею 539,2 м.кв., що розміщений за адресою: м. Ужгород, вул. Острівна, 9А (п. 4.1. змінюваних умов Договору), балансова вартість якого становить 66 768,00 грн (п. 6.1. змінюваних умов Договору).
За змістом п. 1.2. Договору майно передається в оренду для використання за будь-яким призначенням на розсуд Орендаря (п. 7.1. змінюваних умов Договору).
Пунктом 2.1. Договору визначено, що Орендар вступає у строкове платне користування Майном у день підписання акту приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між Орендарем і Балансоутримувачем одночасно з підписанням цього Договору.
Згідно з Актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 Балансоутримувачем на виконання умов Договору передано, а Орендарем, в свою чергу, прийнято в строкове платне користування магазин №63, площею 539,2 м.кв., що розміщений за адресою: м. Ужгород, вул. Острівна, 9А.
Відповідно до п. 12.1. Договору його укладено на строк 5 років з дати набрання чинності (п. 12.1. змінюваних умов). Перебіг строку договору починається з дня набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами (нотаріального посвідчення, якщо відповідно до законодавства договір підлягає нотаріальному посвідченню). Строк оренди за цим договором починається з дати підписання акта приймання-передачі і закінчується датою припинення цього Договору.
За змістом п.п. 6.1.-6.3. Договору Орендар зобов`язаний використовувати орендоване майно відповідно до призначення, визначеного у пункті 7 Умов.
Орендар зобов`язаний забезпечувати збереження орендованого Майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати Майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване Майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки.
Орендар зобов`язаний: відповідно до вимог нормативно-правових актів з пожежної безпеки розробляти комплексні заходи щодо забезпечення пожежної безпеки об`єкта оренди Майна; забезпечувати додержання протипожежних вимог, стандартів, норм, правил, а також виконання вимог приписів і постанов органів державного пожежного нагляду та вимог відповідних служб (підрозділів) Балансоутримувача; утримувати у справному стані засоби протипожежного захисту і зв`язку, пожежну техніку, обладнання та інвентар, не допускати їх використання не за призначенням; проводити внутрішні розслідування випадків пожеж та подавати Балансоутримувачу відповідні документи розслідування.
Орендар несе відповідальність за дотримання правил експлуатації інженерних мереж, пожежної безпеки і санітарних норм у приміщеннях згідно із законодавством.
На підставі листа Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево від 12.10.2022 за №1748 щодо незадовільного стану об`єкту оренди за Договором Балансоутримувач (Концерн «Військторгсервіс» в особі «Філії «Західна») у жовтні 2022 року звертався до Орендаря з листом від 27.10.2022 №512/2 щодо вжиття заходів з збереження орендованого майна та подальшого підтримання орендованих приміщень у належному технічному та санітарному стані.
У відповідь на означений лист ТОВ «Еквіталь» листом від 07.12.2022 за №07/03 повідомляло Балансоутримувача про намір проведення капітального ремонту орендованого майна, яке за позицією Орендаря на момент передачі його в оренду вже знаходилося в неналежному стані та про вжиті у зв`язку з цим Товариством заходи, в тому числі з отримання погодження Орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна.
Згідно з Актом №2 від 28.02.2024 про результати виїзної перевірки використання державного майна, складеного на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 21.06.2018 №19693/1/1-18 робочою групою у складі представників Орендодавця, Закарпатської обласної державної адміністрації, Західного офісу Держаудитслужби, Міністерства оборони України, за участю представника Балансоутримувача встановлено, що орендоване відповідачем приміщення площею 539,2 м.кв., за адресою: м. Ужгород, вул. Острівна, 9А не використовується Орендарем та перебуває в незадовільному стані.
Окрім того, відповідно до звіту за №271 про результати проведення періодичного комплексного, з оглядом об`єкта оренди, контролю за використанням орендованого майна та виконанням умов Договору, складеного 28.02.2025 представниками Орендодавця за результатами огляду об`єкта оренди виявлено, що майно орендарем не використовується та ремонтні роботи не проводяться, що призводить до погіршення орендованого майна, у зв`язку з чим констатовано порушення Орендарем п. 6.2. Договору щодо збереження орендованого майна.
Також, з акту про проведення заходів на об`єктах Західного регіонального управління Концерну «Військторгсервіс», складеного представниками Балансоутримувача 28.05.2025 вбачається, що санітарно-технічний та пожежний стан орендованого відповідачем за Договором приміщення площею 539,2 м.кв., за адресою: м. Ужгород, вул. Острівна, 9А є незадовільним, в ньому наявна значна кількість сміття та побутових відходів, доступ сторонніх осіб до приміщення не обмежений, на його стан негативно впливають природно-кліматичні умови, а саме приміщення в господарській діяльності Орендарем не використовується.
На спростування зазначених в актах від 28.02.2024, від 28.05.2025 та звіті від 28.02.2025 обставин відповідачем жодних доказів не надано.
Відповідно до листа від 30.05.2025 за №07/536 Балансоутримувач просив Орендодавця вжити належних та невідкладних заходів по достроковому розірванню Договору у зв`язку з неналежним утриманням та збереженням Орендарем орендованого майна.
Наведені обставини слугували підставою подання позову у цій справі прокурором, предметом якого визначено:
- розірвання Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №07-20 від 10.12.2020;
- усунення перешкод державі в особі Міністерства оборони України у розпорядженні та користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіталь» повернути приміщення магазину загальною площею 539,2 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Острівна, буд. 9а, у стані негіршому ніж на момент передачі в оренду.
Встановлення наявності підстав для розірвання Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №07-20 від 10.12.2020 з визначених прокурором підстав та зобов`язання відповідача повернути з оренди приміщення магазину загальною площею 539,2 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Острівна, буд. 9а, у стані негіршому ніж на момент передачі в оренду становить предмет судового розгляду у цій справі.
ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.
Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено суб`єктний склад позивачів у складі Міністерства оборони України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях.
В обґрунтуванні наявності підстав для представництва та необхідність захисту інтересів держави прокурор зазначає, що незважаючи на очевидність порушення інтересів держави, уповноваженими органами державної влади належних та ефективних заходів щодо звернення до суду з метою приведення у відповідність до вимог чинного законодавства правових підстав та стану використання нерухомого майна не вжили, що свідчить про нездійснення ними захисту інтересів держави та є підставою для звернення прокурора до суду.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях в суді, відповідно до ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Закарпатська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону звернулася з листами від 06.05.2025 за №30.52/02-2744 вих-25 та №30.52/02-2743 вих-25 до Міністерства та Фонду з проханням до 20.05.2025 надати інформацію, зокрема, про вжиті заходи правового характеру з метою захисту інтересів держави в частині забезпечення ефективного, цільового та раціонального використання майна у сфері оборони.
На адресу Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Міністерством оборони України надіслано у відповідь лист №220/74/2023 від 19.05.2025, в якому повідомлено прокурора про здійснення заходів щодо збору та узагальнення інформації у спірних правовідносинах, в тому числі із залученням Балансоутримувача за Договором, а відповідно до листа-відповіді Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях від 19.05.2025 №10-20.2-00459 на запит прокурора повідомлено про відсутність заборгованості зі сплати орендної плати та про невжиття заходів щодо припинення Договору в судовому порядку.
При цьому, відповідно до листа від 12.06.2025 за №220/74/вихЗПІ/141 Міністерство оборони України повідомляло прокурора, що Балансоутримувачем за результатами обстеження стану орендованого майна направлено до Орендодавця лист від 30.05.2025 №07/536 про розірвання Договору, а позивачем 1, в свою чергу, здійснюється контроль за вжиттям подальших заходів претензійно-позовного характеру.
Суд вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).
Повноваження міністерств, інших центральних органів виконавчої влади поширюються на всю територію держави. 
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України», статтею 10 Закону України «Про оборону України», центральним органом виконавчої влади і військового управління, який забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань є Міністерство оборони України. 
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26.11.2014 № 671 (далі – Положення), Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, у сфері оборони і військового будівництва. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. 
Пунктом 4 Положення визначено, що Міністерство оборони України бере участь у формуванні оборонного бюджету, звітує в установленому порядку перед Кабінетом Міністрів України про використання виділених коштів, забезпечує проведення мобілізації та демобілізації в Збройних Силах і бере участь у забезпеченні мобілізації та демобілізації в інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України та організовує планування, методологічне, методичне, наукове, фінансове та матеріально-технічне забезпечення заходів мобілізаційної підготовки та мобілізації у Збройних Силах, а також здійснює в межах повноважень, передбачених законом, функції з управління об`єктами державної власності, які належать до його сфери управління. 
Діючим законодавством на Міністерство оборони України, як на центральний орган виконавчої влади покладено державою функції щодо забезпечення Збройних Сил України необхідними матеріальними ресурсами та при необхідності представляти від імені держави у судах, інтересів останньої. 
Так, відповідно до підпункту 9 пункту 5 Положення, Міністерство оборони України з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво Міноборони в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, у тому числі через посадових (службових) осіб юридичної служби Міноборони або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Міноборони в судах та інших органах через представників. 
Згідно з пунктом 1.2 Інструкції з організації претензійної та позовної роботи представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 744 від 30.12.2016 (далі – Інструкція), з метою забезпечення належної організації претензійної та позовної роботи, самопредставництва, представництва інтересів у судах та інших державних органах, виконання рішень судів керівники структурних підрозділів Міноборони, Генерального штабу, командири (начальники, керівники) військових частин (установ, організацій), підприємств зобов`язані постійно здійснювати заходи щодо усунення причин та умов, які стали підставами для звернення з позовами (скаргами) до суду; забезпечувати належний захист інтересів структурних підрозділів Міноборони, Генерального штабу, військових частин (установ, організацій), підприємств під час розгляду судових справ, оскарження в апеляційному та касаційному порядку всіх рішень (за винятком випадків, передбачених цією Інструкцією), прийнятих не на користь Міністерства оборони України та Збройних Сил України, за необхідності вживати належних заходів щодо поновлення строків на апеляційне та касаційне оскарження.
Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Інструкції для організації вирішення в судовому порядку спірних правовідносин, забезпечення належного представництва інтересів Міноборони та Збройних Сил під час розгляду справ судами загальної юрисдикції, недопущення заподіяння збитків та майнових втрат державі відповідними юридичними службами за участю фінансової (фінансово-економічної) служби та відповідальних підрозділів проводиться позовна робота. У разі відсутності у структурному підрозділі Міноборони, Генерального штабу, військовій частині (установі, організації), підприємстві юридичної служби позовна робота здійснюється посадовою (службовою) особою, визначеною відповідним письмовим наказом керівника структурного підрозділу Міноборони, Генерального штабу, командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації), підприємства. 
З огляду на вищенаведені вимоги законодавства Міністерство оборони України утворює, реорганізує та ліквідовує у встановленому порядку підприємства, що належать до сфери його управління, контролює їх діяльність, а також закріплює за ними державне майно на підставі відповідного правового титулу.
Пунктом 1.1. Статуту Концерну «Військторгсервіс» (нова редакція якого затверджена наказом Міністерства оборони України від 15.11.2018 за №574) визначено, що Концерн «Військторгсервіс» (Балансоутримувач за Договором) є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України (уповноважений орган управління).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. 
Відповідно до статті 6 цього ж Закону Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності. Регіональні відділення та представництва Фонду державного майна України є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
До основних завдань Фонду державного майна України згідно зі статтею 4 Закону України «Про Фонд державного майна України» належать, зокрема, реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, приймає рішення про подальше використання державного майна (крім матеріальних носіїв секретної інформації), що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства, здійснює методичне регулювання у сфері оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності, затверджує методики та приймає нормативно-правові акти, у тому числі правила організації системи зовнішнього контролю якості, які містять правила організації, випадки, порядок, строки та періодичність проведення перевірок системи зовнішнього контролю якості, порядок рецензування звітів про оцінку (актів оцінки майна).
Згідно з наказом Фонду Державного майна України від 06.03.2019 №232 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» утворено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинські областях як юридичну особу публічного права, що розташоване у м. Львові, яке є правонаступником майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області. 
У подальшому, наказом Фонду державного майна України від 15.05.2019 №459 визначено днем початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях 15.05.2019. Відповідно до Положення про Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, затвердженого наказом ФДМУ №256 від 14.03.2019, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях є територіальним органом Фонду державного майна України, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління.
Таким чином, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях є уповноваженим органом у сфері управління державним майном у спірних правовідносинах. 
Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.09.2019 у справі № 910/7364/18.Також відповідну правову позицію стосовно прав орендодавця згідно з договором оренди викладено у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі №910/9480/16, від 07.06.2017 у справі № 910/9482/16.
Зі змісту абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, вказаний орган набуває статусу позивача. 
Таким чином, Міністерство оборони України є центральним органом державної влади уповноваженим на розпорядження матеріально-технічними ресурсами для забезпечення потреб оборони, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях – територіальним органом державної влади, уповноваженим на управління об`єктами державної власності, тобто уповноваженими органами на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, пов`язаних з неналежним виконанням відповідачем умов Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, яке належить до сфери управління позивача 1 та надавалося в оренду позивачем 2 у справі.
Означені висновки щодо застосування норм права у схожих правовідносинах викладені в постанові Верховного Суду від 01.04.2025 у справі №916/5766/23, у якій зазначено, що Міністерство оборони України як орган, уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів, як орган, до сфери управління якого належить Концерн, є компетентним у спірних правовідносинах та має повноваження щодо захисту інтересів держави у них.
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Так, Закарпатською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листами від 08.09.2025 №30.52/02-5283 вих-25 та №30.52/02-5284 вих-25 повідомлено Міністерство оборони України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях, що з метою захисту інтересів держави будуть вживатися заходи представницького характеру у зв`язку з необхідністю захисту порушених інтересів держави в суді.
Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокурату», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі № 903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Отже, із наведеного вбачається, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що Міністерством оборони України та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях не здійснювався належним чином захист інтересів держави у даних спірних правовідносинах, а відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави в особі визначених прокурором позивачів. 
Щодо спірних правовідносин.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин першої та другої статті 598 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Отже, зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.
Відповідно до частини другої статті 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.
За загальним правилом, встановленим статтею 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
У справі, що розглядається спірним між сторонами є питання наявності підстав для дострокового розірвання договору оренди. Особливості розірвання договору оренди визначені у статтях 782-784 ЦК України, за змістом яких наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
Наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач володіє та/або користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у володіння та/або користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.
Наймач має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймодавець передав річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; наймодавець не виконує свого обов`язку щодо проведення капітального ремонту речі.
Отже, розірвання договору в односторонньому порядку (розірвання договору на вимогу однієї із сторін) - це можливість однієї зі сторін припинити дію договору в разі порушення іншою стороною договору та в інших випадках, встановлених договором або законом. Заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді.
При цьому за загальним правилом, встановленим цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору), про що зазначено також і в п. 12.6.7. Договору.
При цьому, враховуючи, що об`єкт оренди є майном державної власності, а відтак, на спірні правовідносини поширюється дія спеціального законодавства, яким є Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності.
Зокрема, за змістом частин 1 та 2 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна« договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його укладено; укладення концесійного договору з орендарем державного майна відповідно до закону; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); припинення юридичної особи - орендаря або юридичної особи - орендодавця (за відсутності правонаступника); смерті фізичної особи - орендаря; визнання орендаря банкрутом; знищення об`єкта оренди або значне пошкодження об`єкта оренди.
Договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
Таким чином, підстави для розірвання договору оренди мають бути визначені або безпосередньо договором оренди або приписами законодавства.
Підставність заявлених прокурором вимог останнім пов`язується з невиконанням відповідачем, як Орендарем положень п.п. 6.2., 6.3. Договору в частині забезпечення збереження орендованого майна (приміщення магазину загальною площею 539,2 м.кв., за адресою: м. Ужгород, вул. Острівна, буд. 9А), яке не використовується Орендарем та не проводяться ремонтні роботи, що призводить до погіршення стану орендованого майна.
Оцінюючи вимоги прокурора в цій частині, суд враховує, що за змістом положень п. 12.7. Договору умовами його дострокового припинення на вимогу Орендодавця є наступні дії Орендаря:
- допущення прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців або сумарна заборгованість з орендної плати більша, ніж плата за три місяці;
- використання майна не за цільовим призначенням, визначеним у пунктах (3)7.1, (3)7.1.1 або (4)7.1 Умов, або використовує Майно за забороненим цільовим призначенням, визначеним у пункті (2)7.1 Умов;
- передача без письмового дозволу Орендодавця майна, його частину у користування іншій особі, крім випадків, коли Орендар передав майно в суборенду на підставі пункту 8.1 цього договору і надав Орендодавцю копію договору суборенди для його оприлюднення в електронній торговій системі;
- укладення договору суборенди з особами, які не відповідають вимогам статті 4 Закону;
- перешкоджання співробітникам Орендодавця та/або Балансоутримувача здійснювати контроль за використанням Майна, виконанням умов цього договору;
- порушення додаткові умови оренди, зазначені у пункті 14 Умов;
- істотне порушення умови охоронного договору, укладеного стосовно майна, і копія якого є додатком до цього договору або передана Орендарю відповідно до вимог частини восьмої статті 6 Закону;
- відмова внести зміни до цього договору у разі виникнення підстав, передбачених пунктом 3.7 цього договору.
При цьому, відповідно до п. 12.8. Договору про наявність однієї з підстав для дострокового припинення договору з ініціативи Орендодавця, передбачених пунктом 12.7 цього договору, Орендодавець або Балансоутримувач повідомляє Орендареві та іншій стороні договору листом. У листі повинен міститись опис порушення і вимогу про його усунення в строк не менш як 15 та не більш як 30 робочих днів з дати реєстрації листа (у строк п`яти робочих днів, якщо порушення стосується прострочення сплати орендної плати або перешкоджання у здійсненні Орендодавцем або Балансоутримувачем контролю за використанням Майна). Лист пересилається на адресу електронної пошти Орендаря і поштовим відправленням із повідомленням про вручення і описом вкладення за адресою місцезнаходження Орендаря, а також за адресою орендованого Майна.
Якщо протягом встановленого у приписі часу Орендар не усунув порушення, Орендодавець надсилає Орендарю лист, у якому повідомляє Орендареві про дострокове припинення договору на вимогу Орендодавця. У листі зазначається підстава припинення договору, посилання на вимогу про усунення порушення, а також посилання на обставини, які свідчать про те, що порушення триває після закінчення строку, відведеного для його усунення.
Договір вважається припиненим на п`ятий робочий день після надіслання Орендодавцем або Балансоутримувачем Орендарю листа про дострокове припинення цього договору. Орендодавець надсилає Орендарю лист про дострокове припинення цього договору електронною поштою, а також поштовим відправленням із повідомленням про вручення і описом вкладення за адресою місцезнаходження Орендаря, а також за адресою орендованого Майна. Дата дострокового припинення цього договору на вимогу Орендодавця встановлюється на підставі штемпеля поштового відділення на поштовому відправленні Орендодавця.
Матеріали справи не містять доказів звернення до жовтня 2025 року Орендодавця до Орендаря у визначеному Договором порядку з листом щодо його припинення за визначеною у Договорі процедурою та із зазначенням підстав припинення договору, посилань на вимогу про усунення порушення, а також посилання на обставини, які свідчать про те, що порушення триває після закінчення строку, відведеного для його усунення.
Даючи оцінку доводам прокурора щодо використання відповідачем орендованого майна не за цільовим призначенням, суд враховує, що відповідно до п. 1.2. Договору та п. 7.1. змінюваних умов до нього майно може бути використане Орендарем за будь-яким цільовим призначенням на розсуд Орендаря, а доводи прокурора, які грунтуються на актах огляду від 28.02.2024, від 28.05.2025 та звіті про обстеження об`єкта оренди від 28.02.2025 зводяться фактично до невикористання відповідачем орендованого за Договором майна, що не є тотожним його використанню не за цільовим призначенням.
Більше того, з наданого суду під час розгляду справи позивачем 2 Додатку до Акту від 09.12.2025 повернення з оренди нерухомого майна за Договором (Інформація про стан майна, розрахунків за Договором оренди і за договором про відшкодування витрат), що підписаний Балансоутримувачем та надісланий останнім для підписання Орендарю вбачається, що майно повертається в стані не гіршому ніж стан, в якому перебувало на момент передачі його в оренду.
Таким чином, слід дійти висновку, що самим Балансоутримувачем підтверджено належний станом на 09.12.2025 стан орендованого відповідачем майна та відсутність змін щодо його стану, чим спростовуються аргументи прокурора про порушення Орендарем обов`язків із збереження об`єкту оренди та його використання за функціональним призначенням.
Суд зауважує, що відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття – «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору є розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Як зазначено у постанові Верховного суду від 16.05.2018 у справі №920/817/17 у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18.09.2013 у справі N 6-75цс13.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).
За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частина друга статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 13 ГПК України.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Чинною нормою ст. 79 ГПК України впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів» встановлює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач та їх оцінки їх правдивості і переваги доводів протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті показує, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (тут суд звертається до правових висновків викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, зокрема, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») звернув увагу, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей».
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.10.2011 у справі «Дія-97» проти України» зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.
Таким чином, матеріалами справи спростовуються аргументи прокурора як про порушення відповідачем п.п. 6.2., 6.3. Договору оренди та/або спеціального законодавства, яке регулює правовідносини з оренди державного та комунального майна, так і про їх істотність, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 651 ЦК України, а в п. 12.6.7. Договору врегульовано можливість дострокового розірвання Договору за рішенням суду, а не обов`язковість такого розірвання за судовим рішенням у випадку подання однією із сторін позову з даного приводу.
Водночас, суд приймає до уваги, що за встановленими у справі обставинами строк дії Договору оренди відповідно до п. 12.1. Договору та змінюваних умов даного Договору встановлено до 09.12.2025 – 5 років за дати набрання ним чинності, тобто з дати його підписання.
Частиною 1 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті.
За частиною 2 цієї статті без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.
Згідно з частиною 3 цієї ж статті договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.
Пунктом 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 N 483 (надалі – Порядок)визначено, що Орендар, що має намір продовжити договір оренди, що підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та повідомляє про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна.
За частинами 4, 5 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною 2 цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною 4 цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною 4 цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.
Згідно з частиною 7 цієї статті договори, що продовжуються відповідно до частини 2 цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду.
Отже, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» не передбачає такої підстави для продовження дії договору оренди як «мовчазна згода», натомість вимагає від орендаря вчинити юридично значимі дії, а саме, звернутись з заявою про продовження договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, та надати звіт про оцінку майна.
Орендар має завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування майном шляхом надсилання орендодавцю відповідної заяви.
З іншої сторони, орієнтуючись на наявність чи то відсутність своєчасного повідомлення про такий намір, орендодавець отримує можливість належно спланувати подальші дії у зв`язку зі спливом строку договору оренди, зокрема, продовжити договір оренди за результатами проведення аукціону, що відповідає спрямованості законодавчих змін на забезпечення конкурентних засад передачі в оренду та максимальної ефективності використання комунального майна.
Вказаний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі № 914/1728/22, від 05.09.2023 у справі №914/2233/22 та суд вважає необхідним його застосування у спірних правовідносинах.
Покладення на орендаря обов`язку з надсилання заяви про продовження договору оренди відповідно до абзацу 4 частини сьомої статті 18 Закон України «Про оренду державного та комунального майна» до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них.
Вказаний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі № 914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22, від 26.09.2023 у справі №916/2237/22.
З поданих позивачем 2 доказів вбачається, що у зв`язку з поданням орендарем – Товариством з обмеженою відповідальністю «Еквіталь» заяви (IdRGLR001-UA-20251106-29569) про продовження Договору оренди № 07-20 від 10.12.2020 з порушенням визначеного Законом строку та враховуючи порушення виконання п. 6.2 Договору оренди № 07-20 від 10.12.2020 щодо забезпечення збереження орендованого майна, наказом Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 18.11.2025 № 855 прийнято рішення про припинення Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 07-20 від 10.12.2020 з дати закінчення строку договору оренди, на який його було укладено - з 10.12.2025, про що Орендаря повідомлено листом від 20.11.2025 за №946-20-02-2750, в якому Орендодавець просив підписаний Балансоутримувачем та Орендарем примірник акта повернення орендованого майна - магазину №63 площею 539,2 кв.м., що розміщений за адресою: Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Острівна, 9а та перебуває на балансі Західного регіонального управління Концерну «Військторгсервіс» направити до Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях.
Наказом Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях «Про припинення Договору оренди № 07-20 від 10.12.2020» від 18.11.2025 за №855 прийнято рішення про припинення Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 07-20 від 10.12.2020 з дати закінчення строку договору оренди, на який його було укладено, тобто з 10.12.2025 року.
Окрім того, листом від 02.10.2025 №946-20-02-1934 Орендодавець повідомляв Орендаря та Балансоутримувача, що Оскільки ТОВ «Еквіталь» до 10 вересня 2025 року не подав заяву про намір продовжити договір оренди, що підлягає продовженню без проведення аукціону, зазначений Договір оренди не буде продовжено після закінчення його терміну дії, а листом від 30.12.2025 за №946-20-02-3380 Орендодавець повідомив Орендаря, що Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 07-20 від 10.12.2020 припинений з 10.12.2025 року та з цього часу і до повернення орендованого державного майна відповідачу буде нараховуватись неустойка у розмірі подвійної орендної плати за кожний день користування майном.
Таким чином, суд констатує, що з наявних у справі доказів вбачається припинення з 10.12.2025 Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 № 07-20, що свідчить про відсутність на час ухвалення рішення у справі спору з приводу дострокового розірвання такого договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Наслідки розірвання договору визначені в ст. 653 ЦК України, відповідно до частини 2 якої у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Момент припинення зобов`язань у зв`язку з розірванням договору за рішенням суду відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України законодавцем пов`язується з набрання рішенням суду законної сили.
Верховний Суд у постановах від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17, від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18, від 12.05.2020 у справі № 911/991/19, від 14.07.2021 у справі № 911/1442/19, від 21.06.2022 у справі № 911/3276/20, від 05.07.2022 у справі № 922/2469/21, від 16.09.2022 у справі № 913/703/20, від 14.09.2023 у справі № 910/4725/22, від 19.03.2024 у справі №922/4078/23 неодноразово викладав висновок про те, що за змістом зазначених норм розірвати можна лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.
Водночас, суд приймає до уваги, що на час подання позовної заяви прокурором (20.11.2025) спір щодо дострокового припинення Договору між учасниками цієї справи був реальним, проте припинив існування вже під час розгляду цієї справи в Господарському суді.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Господарський суд закриває провадження у справі в частині позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Господарський суд закриває провадження у справі в частині позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення щодо якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (аналогічної правової позиції притримується і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 13/51-04).
Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами, а закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Таким чином, наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності свідчать про те, що після подання позовної заяви прокурором Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 07-20 від 10.12.2020 припинив свою дію за визначеною Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядком процедурою у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, тобто з 10.12.2025 року, у зв`язку з чим, враховуючи, що на дату ухвалення рішення відсутній спір в частині дострокового розірвання такого договору, провадження у справі по розгляду позовних вимог Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону про дострокове розірвання такого договору підлягає закриттю згідно з п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України.
Відповідно до частини 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
За змістом частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна« у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
Умови повернення майна з оренди визначені у п.п. 4.1.-4.3. Договору, за якими у разі припинення договору Орендар зобов`язаний:
- звільнити протягом трьох робочих днів орендоване Майно від належних Орендарю речей і повернути його відповідно до акта повернення з оренди орендованого Майна в тому стані, в якому Майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо Орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведено капітальний ремонт, - то разом із такими поліпшеннями/капітальним ремонтом;
- сплатити орендну плату, нараховану до дати, що передує даті повернення Майна з оренди, пеню (за наявності), сплатити Балансоутримувачу платежі за договором про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого Майна та надання комунальних послуг Орендарю, нараховану до дати, що передує даті повернення Майна з оренди;
- відшкодувати Балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого Майна з вини Орендаря (і в межах сум, що перевищують суму страхового відшкодування, якщо воно поширюється на випадки погіршення стану або втрати орендованого Майна), або в разі демонтажу чи іншого вилучення невід`ємних поліпшень/капітального ремонту.
Протягом трьох робочих днів з моменту припинення цього договору Балансоутримувач зобов`язаний оглянути Майно і зафіксувати його поточний стан, а також стан розрахунків за цим договором і за договором про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого Майна та надання комунальних послуг Орендарю в акті повернення з оренди орендованого Майна.
Балансоутримувач складає акт повернення з оренди орендованого Майна у трьох оригінальних примірниках і надає підписані Балансоутримувачем примірники Орендарю.
Орендар зобов`язаний: 
- підписати три примірники акта повернення з оренди орендованого Майна не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з моменту їх отримання від Балансоутримувача і одночасно повернути Балансоутримувачу два примірники підписаних Орендарем актів разом із ключами від об`єкта оренди (у разі, коли доступ до об`єкта оренди забезпечується ключами);
- звільнити Майно одночасно із поверненням підписаних Орендарем актів.
Не пізніше ніж на четвертий робочий день після припинення договору Балансоутримувач зобов`язаний надати Орендодавцю примірник підписаного акта повернення з оренди орендованого Майна або письмово повідомити Орендодавцю про відмову Орендаря від підписання акта та/або створення перешкод Орендарем у доступі до орендованого Майна з метою його огляду, та/або про неповернення підписаних Орендарем примірників акта.
Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання Балансоутримувачем та Орендарем акта повернення з оренди орендованого Майна.
За встановленими у справі обставинами, відповідно до листів від 03.12.2025 за №1138 та від 15.12.2025 за №1055 Балансоутримувач повідомляв про припинення з 10.12.2025 Договору та надсилав для підписання акти повернення з оренди об`єкту оренди: магазину №63, площею 539,2 м.кв., що розміщений за адресою: м. Ужгород, вул. Острівна, 9А з додатком (Інформацією про стан майна, розрахунків за Договором оренди і за договором про відшкодування витрат).
Означені акти залишились непідписаними відповідачем.
Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок припинення Договору за закінченням строку, на який його було укладено відповідач зобов`язаний повернути Балансоутримувачу орендоване майно у визначеному Договором порядку за актом повернення з оренди орендованого майна в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.
Водночас, зміст заявлених прокурором позовних вимог свідчить, що прокурором у зв`язку з припиненням договірних відносин заявлено позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, що за своєю правовою природою є негаторним позовом та ґрунтується на приписах ч. 1 ст. 391 ЦК України, за якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З урахуванням викладеного, в аспекті оцінки обраного прокурором способу захисту суд враховує, що Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)].
Обраний позивачем (прокурором) спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.
У доктрині цивільного права всі способи захисту прийнято поділяти на декілька груп залежно від того, які відносини склалися між сторонами спору. З огляду на це найчастіше їх поділяють на речові та зобов`язально-правові.
За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо сторони не перебували в договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [див. висновки, викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Такі способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
При цьому, негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин його можна пред`явити лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою в договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності.
Речове право захищають за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме собою зобов`язального правовідношення.
Однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.
Якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не можна заявити, а право власника слід захищати за допомогою зобов`язально-правових способів (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 02 листопада 2022 року у справі № 922/3166/20).
З огляду на викладене договірний характер правовідносин між сторонами спору унеможливлює застосування до них положень статті 391 ЦК України.
Означені висновки суду ґрунтуються на правовій позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 у справі №910/2389/23, яку суд вважає релевантною до застосування у спірних правовідносинах.
Суд приймає до уваги, що порядок звернення до господарського суду встановлюють положення ГПК України, частиною першою статті 162 якого визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статі 162 ГПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Звертаючись до суду з позовом за захистом порушеного права, позивач (прокурор) відповідно до статті 162 ГПК України пропонує (викладає) в позові правову кваліфікацію спору, зокрема формулює в ньому спосіб захисту, який, на його думку, забезпечить відновлення такого права. При цьому процесуальний закон не вимагає посилання на законодавчу норму, яка передбачає цей спосіб захисту або дозволяє його застосувати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)].
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19).
Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України). Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21, від 20 вересня 2023 року у справі № 910/3453/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 910/7987/22.
У свою чергу, якщо невідповідність способу захисту критеріям належності та ефективності призводить до відмови в задоволенні позовних вимог, то в разі посилання позивача на неправильні (невідповідні предмету позову) законодавчі положення суд має застосувати відповідну законодавчу норму самостійно. Така помилка позивача не може слугувати підставою для відмови в позові.
У такому разі спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Таким чином, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 у справі №910/2389/23 звернуто увагу, що позивач/прокурор, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 26 травня 2022 року у справі № 910/17717/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23).
Закінчення строку дії договору оренди спричиняє усталені та законодавчо визначені наслідки, зокрема припиняються права та обов`язки, що випливають із договору, за винятком тих, які продовжують існувати після закінчення договірних відносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).
Таким чином, установивши, що мета позову прокурора спрямована на повернення спірного нерухомого майна державної власності за наслідком закінчення строку дії договору оренди у визначений в самому договорі спосіб, суд розглядає вимогу позову прокурора про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні об`єктом оренди, як вимогу про повернення приміщення магазину загальною площею 539,2 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Острівна, буд. 9а, у стані негіршому ніж на момент передачі в оренду Балансоутримувачу за правилами статті 785 ЦК України, статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (як правовий наслідок припинення договору оренди) та пункту 4.1. Договору.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення приміщення магазину загальною площею 539,2 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Острівна, буд. 9а з оренди державі шляхом зобов`язання відповідача звільнити об`єкт оренди і повернути його Балансоутримувачу відповідно до акта повернення з оренди в тому стані, в якому майна перебувало на момент передачі його в оренду.
Означені висновки суду концептуально відповідають правовій позиції, що викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 16 липня 2025 року у справі №910/2389/23.
Таким чином, за позицією суду, сама по собі обставина помилкового зазначення прокурором в прохальній частині позовної заяви про усунення перешкод державі в особі Міністерства оборони України у розпорядженні та користуванні нерухомим майном з урахуванням конкретизації прокурором способу такого усунення, який відповідає договірній природі спірних правовідносин не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині, позаяк за встановленими у справі обставинами невиконання орендарем фактичного обов`язку щодо повернення майна після закінчення строку дії Договору оренди, підставними слід вважати вимоги прокурора щодо повернення такого майна з оренди у визначений в Договорі спосіб.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до часткового задоволення судом.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати прокурора по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача у справі.
При цьому, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачений прокурором судовий збір за розгляд позовних вимог провадження по яких закрито судом підлягає поверненню Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Західного регіону з Державного бюджету України за клопотанням прокурора.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 221, 231, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Зобов`язати Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіталь» (03035, м. Київ, вул. Кудряшова, буд. 20-А, офіс 27, код ЄДРПОУ 34289169) повернути Концерну «Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28-А, код ЄДРПОУ 33689922) приміщення магазину загальною площею 539,2 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Острівна, буд. 9а, за актом повернення з оренди орендованого майна у стані негіршому ніж на момент передачі в оренду з урахуванням нормального фізичного зносу.
3. В частині позовних вимог про розірвання Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 № 07-20 укладений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еквіталь», - закрити провадження у справі за відсутності предмета спору.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіталь» (03035, м. Київ, вул. Кудряшова, буд. 20-А, офіс 27, код ЄДРПОУ 34289169) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, буд. 20, код ЄДРПОУ 38326057) 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) в повернення сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 27 лютого 2026 року.

Суддя Лучко Р.М.