Справа № 350/1285/25
Номер провадження 2/350/68/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року       селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,
представника позивача ОСОБА_1 адвоката Малетина А.Я. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Рожнятів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури-
установив:
Стислий виклад позицій сторін:
Представник ОСОБА_1 - адвокат Малетин А.Я. звернувся до суду із позовною заявою до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та незаконними діями органу державної влади.
Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Також вказаною постановою з нього було стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок. Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 серпня 2025 року постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2025 року скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 перебував під адміністративним переслідуванням у період з 28 травня 2025 року до 22 серпня 2025 року, що порушило його звичний спосіб життя, змусило звертатися за правничою допомогою, захищати свою правову позицію в апеляційній інстанції, доводити відсутність у своїх діях складу адміністративного правопорушення, а також спричинило моральні переживання, пов`язані із самим фактом притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язаного з керуванням транспортним засобом у стані сп`яніння. Позивач вказує, що у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 поніс матеріальні витрати, а саме витрати на банківську комісію у сумі 270 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката при розгляді адміністративної справи у сумі 8000 гривень, що разом становить 8270 гривень.
Крім того, позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях, приниженні честі та гідності, нервовому напруженні, вимушених змінах звичного способу життя, необхідності неодноразово звертатися за правничою допомогою, а також у тривалому перебуванні у стані правової невизначеності. У первісній редакції позову позивач просив стягнути 8000 гривень моральної шкоди, однак надалі подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив стягнути 6000 гривень моральної шкоди.
Також у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог представник позивача просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу за розгляд цієї цивільної справи за рахунок бюджетних асигнувань відповідача після подання відповідних доказів їх фактичного розміру. У поданій заяві про уточнення позовних вимог представник позивача уточнив позовні вимоги в частині джерела стягнення та просив стягнути на користь ОСОБА_1 8270 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, 6000 гривень на відшкодування моральної шкоди з асигнувань на утримання відповідача, а також судові витрати на правничу допомогу адвоката за рахунок асигнувань на утримання відповідача.
Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області - у поданих до суду письмових запереченнях на заяву про уточнення позовних вимог просив відмовити у її прийнятті, а також у задоволенні позову в цілому. В обґрунтування поданих заперечень представник відповідача зазначив, що 09 березня 2026 року позивачем через підсистему «Електронний суд» подано заяву про уточнення позовних вимог у частині джерела стягнення, якою позивач просить стягнути на його користь 8270 грн матеріальної шкоди та 6000 грн моральної шкоди з асигнувань на утримання відповідача, а також судові витрати на правничу допомогу адвоката. На думку відповідача, така заява подана з порушенням встановлених процесуальних строків.
Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди підлягає встановленню наявність самої шкоди, протиправності поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, а також розміру шкоди. На думку відповідача, позивачем не доведено протиправності дій посадових осіб органу державної влади як підстави для відшкодування моральної шкоди. У поданих запереченнях відповідач також посилається на положення статті 1173 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою. Водночас відповідач вказує, що у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності поведінки заподіювача шкоди та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.
Окрім того, представник відповідача зазначає, що законодавством не передбачено порядку стягнення грошових коштів безпосередньо з асигнувань Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, оскільки вказаний орган не здійснює самостійного розпорядження коштами державного бюджету з метою здійснення виплат у таких випадках. У зв`язку з викладеним представник відповідача просив суд відмовити у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Рожнятівського районного суду від 19.11.2025 було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У ході розгляду справи представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій змінив розмір заявленої до стягнення моральної шкоди та конкретизував джерело стягнення.
20.10.2025 від Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області надійшли додаткові пояснення у справі, підписані представником ОСОБА_2 , в яких відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
16.03.2026 від Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області додано заперечення на уточнену заяву.
Інші заяви та клопотання від учасників справи, які мали б істотне значення для вирішення спору, до суду не надходили.
Пояснення сторін у судовому засіданні.
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Малетин А.Я., діючи в інтересах ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та поданій заяві про уточнення позовних вимог, просив їх задовольнити.
У своїх усних поясненнях представник позивача детально зазначив, що його довіритель був безпідставно притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, якого фактично не вчиняв, що підтверджується подальшим скасуванням постанови суду першої інстанції апеляційним судом та закриттям провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Представник позивача наголошував, що внаслідок ухвалення постанови Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2025 року ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді значного штрафу, а також позбавлено права керування транспортними засобами строком на один рік, що, на думку представника позивача, становило істотне втручання у права та законні інтереси його клієнта.
Крім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що сам факт визнання особи винуватою у правопорушенні, пов`язаному з керуванням транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, має негативний вплив на її ділову репутацію, честь та гідність, викликає моральні переживання, нервове напруження, почуття несправедливості, а також потребує значних зусиль для відновлення порушених прав. Також адвокат зазначив, що позивач був змушений звертатися за професійною правничою допомогою, оскаржувати постанову суду першої інстанції в апеляційному порядку, брати участь у судових засіданнях, нести відповідні фінансові витрати, що, на його переконання, свідчить про наявність у позивача як матеріальної, так і моральної шкоди.
Окремо представник позивача підкреслив, що подальше скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підтверджує безпідставність притягнення його клієнта до адміністративної відповідальності, а відтак і незаконність такого притягнення в цілому. Водночас представник позивача вказав, що саме дії працівників поліції щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення та направлення відповідних матеріалів до суду стали підставою для подальшого притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що, на його думку, перебуває у прямому причинному зв`язку із заподіяною шкодою.
У судовому засіданні представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області Король К.В. проти задоволення позову заперечила повністю, просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у поданих письмових запереченнях, які підтримала у повному обсязі.
У своїх усних поясненнях представник відповідача зазначила, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач не довів наявності передбачених законом умов для покладення на державу обов`язку щодо відшкодування шкоди, а саме не доведено протиправності дій працівників поліції, причинного зв`язку між такими діями та заявленою шкодою, а також належним чином не обґрунтовано сам факт і розмір шкоди. Представник відповідача звернула увагу суду на те, що складання протоколу про адміністративне правопорушення є передбаченою законом процесуальною дією, яка здійснюється уповноваженими особами в межах наданих їм повноважень, і саме по собі не є актом притягнення особи до адміністративної відповідальності.
При цьому остаточне рішення щодо наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, а також щодо застосування адміністративного стягнення, відповідно до положень статей 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, приймається виключно судом. Представник відповідача наголосила, що у даному випадку саме судом першої інстанції було ухвалено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яка в подальшому була скасована апеляційним судом, а тому покладення відповідальності за наслідки такого судового рішення на орган Національної поліції є безпідставним.
Крім того, представник відповідача зазначила, що сам факт скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не свідчить автоматично про протиправність дій працівників поліції, оскільки в межах адміністративного провадження суд здійснює самостійну оцінку доказів та встановлює обставини справи. Також представник відповідача послалася на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких складання протоколу про адміністративне правопорушення не є безумовною підставою для покладення на державу обов`язку щодо відшкодування шкоди, а сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не свідчить про наявність усіх елементів цивільно-правової відповідальності.
Окремо представник відповідача зазначила, що позивач фактично пов`язує заподіяння йому шкоди із постановою суду першої інстанції, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності, однак жодних вимог до суду чи судді у даній справі не заявлено, а оскарження судових рішень можливе виключно у встановленому процесуальному порядку, який у даному випадку був реалізований шляхом апеляційного перегляду. Позивачем не доведено наявності причинного зв`язку між діями працівників поліції та заявленими витратами, оскільки такі витрати є наслідком розгляду справи судом та подальшого оскарження судового рішення, а не безпосередньо наслідком складання протоколу.
Також представник відповідача підтримала доводи щодо подання позивачем заяви про уточнення позовних вимог із порушенням процесуальних строків, зазначивши, що така заява була подана після закриття підготовчого провадження, що суперечить вимогам статті 49 ЦПК України.
З огляду на викладене представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки відсутні передбачені законом підстави для покладення на державу обов`язку щодо відшкодування заявленої позивачем матеріальної та моральної шкоди.
Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин
Судом встановлено, що 22 квітня 2025 року працівником поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 308839 відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП. Зазначений протокол містив відомості про те, що 22 квітня 2025 року о 18 год. 15 хв. у с. Брошнів ОСОБА_1 керував автомобілем Citroen Berlingo, державний номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, а огляд на стан сп`яніння за згодою водія проводився на місці зупинки за допомогою технічного засобу Алкотестер Алкофор 507, тест № 00226, результат якого становив 0,21 проміле.
В подальшому на підставі складеного протоколу та інших матеріалів справи постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2025 року ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. Зазначеною постановою суд наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Цією ж постановою було стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок.
Не погодившись із зазначеною постановою, адвокат Малетин А.Я., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 серпня 2025 року постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2025 року щодо ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП скасовано, а провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Отже, судом встановлено, що рішення суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності було скасовано, а провадження у справі закрито через відсутність складу адміністративного правопорушення.
Оцінка суду.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволеннювиходячи з такого.
Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Зазначена норма міжнародного права гарантує кожній особі ефективний судовий захист її прав, у тому числі права власності та права користування належним їй майном, а також права вимагати усунення перешкод у здійсненні такого права.
Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу та здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак (стаття 6 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Зазначена конституційна норма є однією з гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина і встановлює принцип відповідальності держави за шкоду, заподіяну особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади чи їх посадових осіб. Така відповідальність держави має публічно-правовий характер і спрямована на відновлення порушених прав особи шляхом відшкодування їй завданих майнових і немайнових втрат.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є:відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; а також інші способи, встановлені законом.
Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у: душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; порушенні її звичних життєвих зв`язків; приниженні честі, гідності та ділової репутації; інших негативних наслідках немайнового характеру.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення можливостей потерпілого або позбавлення його можливості реалізовувати свої звичні життєві потреби, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення, при цьому суд повинен виходити з вимог розумності, виваженості та справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду визначені статтями 1166 та 1167 Цивільного кодексу України.
Так, відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, якщо інше не встановлено законом.
Водночас законодавець передбачив спеціальні норми щодо відповідальності держави за шкоду, завдану при здійсненні владних повноважень.
Такими нормами є статті 1173 та 1174 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.
Таким чином, особливістю відповідальності держави у таких правовідносинах є те, що для її настання не вимагається доведення вини конкретної посадової особи. Для покладення на державу обов`язку відшкодувати шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовою особою, необхідним є встановлення сукупності таких елементів цивільного правопорушення: протиправність поведінки органу державної влади або його посадових осіб; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.
Спеціальні підстави відповідальності держави за шкоду, завдану органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Однак частина перша цієї статті встановлює вичерпний перелік випадків, коли така шкода відшкодовується державою незалежно від вини, а саме у разі: незаконного засудження; незаконного притягнення до кримінальної відповідальності; незаконного застосування запобіжного заходу; незаконного затримання; незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту або виправних робіт.
Разом з тим у даній справі мова йде про притягнення особи до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу та позбавленням права керування транспортними засобами.
У зв`язку з цим до правовідносин щодо відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, застосовуються загальні норми деліктної відповідальності держави, передбачені статтями 23, 1167, 1173 та 1174 ЦК України, про що суд зазначив вище.
Суд звертає увагу, що хоча позов формально пред`явлено до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, однак зі змісту самої позовної заяви, уточнених позовних вимог, а також пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні, вбачається, що позивач фактично пов`язує порушення своїх прав та заподіяння йому шкоди не лише зі складанням працівником поліції протоколу про адміністративне правопорушення, а насамперед із постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2025 року.
При цьому жодних позовних вимог до суду, який ухвалив відповідну постанову, позивач не заявив, а перегляд такої постанови вже відбувся у передбаченому законом порядку апеляційного провадження. Сам факт скасування постанови суду першої інстанції не свідчить автоматично про протиправність дій органу поліції та не може бути безумовною підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності. Саме суд, як незалежний орган, на підставі досліджених доказів та відповідно до вимог закону, приймає рішення про наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення та про застосування адміністративного стягнення. 
Разом з тим суд зазначає, що негативні наслідки, на які посилається позивач, обумовлені результатом судового розгляду адміністративної справи, а не самостійною поведінкою органу поліції як суб`єкта владних повноважень. Суд також враховує, що позивачем не доведено, що працівники поліції діяли поза межами своїх повноважень або з істотними порушеннями процедури, які самі по собі утворюють склад цивільного правопорушення.
Оцінюючи наведені доводи представника позивача, то вони зводяться до ототожнення незаконності подальшого судового рішення із протиправністю дій працівників поліції, а також до покладення відповідальності за наслідки ухвалення судового рішення на відповідача у даній справі, що не відповідає правовій природі деліктної відповідальності держави та не узгоджується із положеннями чинного законодавства України. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що наведені представником позивача доводи не спростовують відсутності у даній справі сукупності необхідних умов для покладення відповідальності на державу в особі відповідача та не дають підстав для задоволення позовних вимог.
Суд також враховує правові висновки Верховного Суду, на які посилається відповідач, а також інші сформовані підходи судової практики щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Так, у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18 зроблено правовий висновок про те, що сам по собі факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є безумовною та достатньою підставою для покладення на державу обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди. Верховний Суд у зазначеній постанові наголосив, що для вирішення питання про відповідальність держави необхідним є встановлення усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема протиправності поведінки відповідного органу, наявності шкоди та причинного зв`язку між такою поведінкою і шкодою.
Крім того, Верховний Суд у цій же постанові звернув увагу на те, що складання протоколу про адміністративне правопорушення саме по собі не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до положень статей 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення питання про наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення, а також про застосування адміністративного стягнення вирішується виключно судом. Таким чином, протокол є лише процесуальним документом, який підлягає оцінці судом і не породжує самостійних правових наслідків у вигляді притягнення особи до відповідальності.
Аналогічні правові підходи висловлені Верховним Судом і в інших рішеннях, зокрема у постановах від 29 серпня 2018 року у справі №686/16161/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі №641/2328/17, від 22 березня 2018 року у справі №638/13100/14-ц, а також від 23 листопада 2019 року у справі №308/1990/16-ц, у яких наголошено на необхідності доведення саме протиправності поведінки органу державної влади та причинного зв`язку між такою поведінкою і заявленою шкодою, а не лише посилання на кінцевий результат розгляду справи.
Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22, відповідно до якої працівник поліції, який складає матеріали про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність або проводить досудове розслідування у розумінні статті 1176 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим до правовідносин щодо відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з притягненням особи до адміністративної відповідальності, підлягають застосуванню загальні норми деліктної відповідальності, а не спеціальні положення статті 1176 ЦК України.
З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду суд приходить до висновку, що для задоволення позову у цій категорії справ недостатньо лише встановлення факту скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Вирішальним є встановлення саме протиправності поведінки відповідача як суб`єкта владних повноважень та наявності прямого причинного зв`язку між такою поведінкою і заявленою шкодою.
Разом з тим суд зазначає, що судові рішення, їх законність та обґрунтованість можуть бути перевірені виключно у встановленому законом процесуальному порядку, зокрема шляхом апеляційного або касаційного перегляду. У межах розгляду окремої цивільної справи про відшкодування шкоди суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку законності судових рішень поза межами такого перегляду.
Крім того, суд та суддя не можуть виступати відповідачами у новій справі щодо оскарження їхніх рішень або дій, вчинених під час розгляду іншої справи, а негативні наслідки, які настали для особи внаслідок ухвалення судового рішення, не можуть автоматично покладатися на інший орган державної влади без встановлення передбачених законом підстав відповідальності такого органу.
Таким чином, у тій частині, в якій позивач фактично пов`язує заподіяння йому шкоди з ухваленням судового рішення, такі доводи не можуть бути прийняті судом як підстава для покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача.
Отже, негативні наслідки, на які посилається позивач, пов`язані не з самим фактом складання протоколу, а з ухваленням судового рішення, яким його було притягнуто до адміністративної відповідальності, що свідчить про відсутність прямого причинного зв`язку між діями органу поліції та заявленою шкодою. Таким чином, за відсутності належних доказів протиправності поведінки відповідача та прямого причинного зв`язку між такою поведінкою і заявленою шкодою, відсутні необхідні умови для покладення на державу цивільно-правової відповідальності.
Щодо доводів позивача про завдання йому моральної шкоди, суд зазначає, що сам по собі факт участі особи у судовому провадженні, необхідність оскарження судового рішення та пов`язані з цим переживання не можуть розглядатися як безумовна підстава для відшкодування моральної шкоди, оскільки такі обставини є типовими для реалізації права на судовий захист, що саме по собі не свідчить про наявність підстав для деліктної відповідальності держави.
Аналогічно вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, яка складається із витрат на правничу допомогу та банківської комісії, не підлягають задоволенню, оскільки такі витрати не перебувають у прямому причинному зв`язку із протиправною поведінкою відповідача.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними та допустимими доказами та такими, що не підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат у справі.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
ухвалив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, код ЄДРПОУ 40108798, адреса: Україна, 76018, Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Академіка Сахарова, буд. 15.
Повний текст рішення складено 25.03.2026.

Суддя: